Charles Bukowski, Women

Copyright © 1978 by Charles Bukowski

All rights reserved

© 2003, 2009, 2012, 2016 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-6496-2

ISBN PDF: 978-973-46-6497-9

ISBN print: 978-973-46-6069-8

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: © Shevs/Shutterstock.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

CHARLES BUKOVSKI s-a născut în Germania, la Andernach, în 1920. Cînd avea doi ani, părinții săi au emigrat în Statele Unite, stabilindu-se în Los Angeles, unde scriitorul a copilărit și și-a petrecut mare parte din viață. A studiat la Los Angeles City College, însă a abandonat cursurile după doi ani și a dus o viață dezordonată, dedicîndu-se scrisului și întreținîndu-se din diverse slujbe mărunte. A debutat la douăzeci și patru de ani cu o povestire publicată în revista Story, dar s-a orientat în scurt timp spre poezie și roman, care i-au adus recunoașterea internațională. S-a stins din viață în 1994, în San Pedro, California. Bukowski se numără printre cei mai citiți scriitori americani contemporani, volumele de poezii sau de povestiri și romanele sale fiind traduse în nenumărate limbi. La Editura Polirom au apărut romanele Femei (2003), De duzină (2003), Factotum (2004), Poșta (2004), Șuncă pe pîine (2011) și antologia de poezie Dragostea e un cîine venit din iad (2007).

„Mulţi bărbaţi cumsecade au fost lăsaţi pe drumuri de o femeie.“

HENRY CHINASKI

Acest roman este pură ficţiune şi nici un personaj nu intenţionează să portretizeze vreo persoană sau vreo combinaţie de persoane în viaţă sau decedate.

1

Aveam 50 de ani şi nu mă mai culcasem cu o femeie de patru ani. N-aveam nici o prietenă. Mă uitam după femei pe stradă sau oriunde le vedeam, însă le priveam fără vreo dorinţă şi cu un sentiment al inutilităţii. Mă masturbam în mod regulat, dar ideea de a avea o relaţie cu o femeie – chiar şi fără implicaţii sexuale – îmi depăşea imaginaţia. Aveam o fiică de şase ani, din afara căsătoriei. Locuia cu maică-sa şi plăteam pensie alimentară. Fusesem căsătorit cu ani în urmă, la vîrsta de 35 de ani. Mariajul durase doi ani şi jumătate. Nevastă-mea a fost cea care a hotărît să divorţăm. Fusesem îndrăgostit o singură dată. Era alcoolică şi a murit la 48 de ani, cînd eu aveam 38. Nevastă-mea fusese cu 12 ani mai tînără decît mine. Cred că şi ea e moartă acum, deşi nu sînt sigur. Mi-a scris cîte o scrisoare lungă, de Crăciun, timp de şase ani după divorţ. Nu i-am răspuns niciodată…

Nu ştiu sigur cînd am văzut-o prima oară pe Lydia Vance. Să fi fost cu vreo şase ani în urmă, cînd tocmai îmi dădusem demisia din slujba pe care o aveam de doisprezece ani ca funcţionar la poştă şi încercam să devin scriitor. Eram îngrozit şi beam mai mult ca niciodată. Încercam să scriu primul meu roman. Beam cîte o stacană de whiskey şi o duzină de cutii de bere în fiecare noapte, în timp ce lucram. Fumam trabucuri ieftine şi băteam la maşină şi beam şi ascultam muzică clasică la radio pînă dimineaţa. Îmi propusesem să scriu zece pagini pe noapte, dar nu ştiam decît a doua zi cîte am scris. Mă trezeam dimineaţa, vomitam, apoi mă duceam pînă în camera din faţă şi mă uitam pe canapea să văd cîte pagini erau acolo. Mă aşteptam întotdeauna să văd cele zece. Uneori erau 17, 18, 23, 25 de pagini. Desigur, ce scriam în fiecare noapte trebuia refăcut sau aruncat. Mi-a luat douăzeci şi una de nopţi ca să-mi termin primul roman.

Proprietarii casei unde stăteam, şi care locuiau în spate, credeau că sînt ţicnit. În fiecare dimineaţă cînd mă trezeam, găseam o pungă mare de hîrtie în faţa uşii. Conţinutul varia, dar înăuntru erau mai ales roşii, ridichi, portocale, ceapă verde, conserve cu supă, ceapă roşie. Le mîncam şi beam bere în fiecare noapte, pînă la patru sau cinci dimineaţa. Bătrînul avea obiceiul să leşine, iar bătrîna şi cu mine ne ţineam de mînă şi, din cînd în cînd, o pupam. Întotdeauna în dreptul uşii o pupam mai apăsat. Era îngrozitor de ridată, dar n-avea ce să facă. Era catolică şi arăta simpatic atunci cînd îşi punea pălăria ei roz şi se ducea la biserică duminică dimineaţă.

Cred că am întîlnit-o pe Lydia Vance cînd mi-am citit poemele prima oară în public. Asta se întîmpla la librăria Podul mobil de pe bulevardul Kenmore. Mă simţeam din nou îngrozit. Superior şi, totuşi, îngrozit. Cînd am intrat, nu mai erau locuri decît în picioare. Peter, care se ocupa de librărie şi trăia cu o negresă, avea o grămadă de bancnote în faţa lui.

— Fir-ar să fie, mi-a zis el, dacă întotdeauna ar fi aşa aglomerat aici, aş face rost de bani pentru încă o excursie în India!

Am intrat şi lumea a început să aplaude. Eram pe cale să-mi pierd virginitatea, în ceea ce priveşte lectura în public.

Am citit timp de jumătate de oră şi apoi am cerut o pauză. Eram încă treaz şi puteam simţi ochii aţintiţi asupra mea de undeva din întuneric. Cîţiva indivizi au venit să stea de vorbă cu mine. Apoi, într-o clipă de răgaz, m-a abordat şi Lydia Vance. Stăteam la o masă şi beam bere. S-a proptit de marginile mesei, s-a aplecat şi m-a privit. Avea părul şaten şi lung, un nas proeminent, iar cei doi ochi parcă nu semănau unul cu celălalt. Dar degaja vitalitate – ştiai că se află acolo. Am simţit între noi vibraţii. Unele dintre ele erau confuze şi nu tocmai pozitive, dar existau. M-a privit, am privit-o şi eu la rîndul meu. Lydia Vance purta o jachetă de cowboy din piele întoarsă, cu nişte franjuri la guler. Avea ţîţe mişto. I-am spus:

— Mi-ar plăcea să-ţi smulg franjurile alea de pe hăinuţă – am putea începe de acolo!

Lydia s-a îndepărtat. Se pare că n-a ţinut treaba. Niciodată nu ştiu ce să spun doamnelor. Dar avea un posterior! Se vedea legănîndu-se prin blugii strîmţi şi l-am admirat, în vreme ce se îndepărta.

Am terminat şi partea a doua a lecturii şi am uitat de Lydia, la fel cum uitam de femeile pe lîngă care treceam pe stradă. Mi-am luat banii, am semnat pe nişte şerveţele, pe cîteva foi de hîrtie, apoi am plecat şi m-am întors acasă cu maşina.

Încă mai lucram în fiecare noapte la primul meu roman. Niciodată nu mă apucam de scris mai devreme de 6:18 după-amiaza. Asta pe vremea cînd semnam condica la poştă. Era ora şase cînd au sosit: Peter şi Lydia Vance. Am deschis uşa. Peter a zis:

— Ia uite, Henry, ce ţi-am adus!

Lydia a sărit pe măsuţa de cafea. Blugii ei păreau mai mulaţi ca niciodată. Şi-a scuturat părul lung, castaniu. Era nebună; era miraculoasă. Pentru prima oară, chiar m-am gîndit că aş putea face dragoste cu ea. A început să recite poezii. De-ale ei. Erau foarte proaste. Peter a încercat s-o oprească.

— Nu! Nu! Poezia cu rimă n-are ce să caute în casa lui Henry Chinaski.

— Las-o în pace, Peter!

Voiam să-i admir fesele. Încălecase vechea măsuţă de cafea. Apoi a dansat. Şi-a unduit braţele. Poeziile erau îngrozitoare, trupul şi nebunia, nu.

Lydia a sărit de pe masă.

— Ţi-a plăcut, Henry?

— Ce?

— Poezia.

— Nu prea.

Lydia a rămas aşa, cu foile în mînă. Peter i-a înşfăcat braţul.

— Să ne futem, hai să ne futem! i-a zis el.

Ea l-a împins.

— Bine, a zis Peter. Atunci plec!

— N-ai decît. Am maşina mea, a zis Lydia. Pot să mă întorc şi singură.

Peter a luat-o spre uşă. Acolo s-a oprit şi s-a întors.

— Bine, Chinaski! Să nu uiţi ce ţi-am adus!

A trîntit uşa şi a dispărut. Lydia s-a aşezat pe canapea, lîngă uşă. M-am aşezat cam la jumătate de metru de ea. Am privit-o. Arăta minunat. Mi-era teamă. Am întins mîna şi i-am atins părul lung. Părea fermecat. Mi-am tras mîna înapoi.

— Tot părul ăsta e al tău cu adevărat? am întrebat. Ştiam că aşa este.

— Da, a zis ea.

Mi-am pus mîna sub bărbia ei şi, foarte neîndemînatic, am încercat să-i întorc capul către mine. N-aveam încredere în astfel de situaţii. Am sărutat-o uşor.

Lydia a sărit în picioare.

— Trebuie să plec. Plătesc o doică la copii.

— Ascultă, mai rămîi puţin, îţi dau eu banii.

— Nu, nu pot, trebuie să plec.

S-a îndreptat spre uşă. Am urmat-o. A deschis uşa. Apoi s-a întors. Am întins mîna după ea pentru ultima oară. Ea şi-a ridicat faţa şi mi-a oferit un pupic minuscul. Apoi s-a îndepărtat şi mi-a pus în mînă nişte foi bătute la maşină. Uşa s-a închis. M-am aşezat pe canapea cu hîrtiile în mînă şi am ascultat cum îşi porneşte maşina.

Paginile cu versuri erau capsate la un loc, xeroxate şi purtau titlul EAAAA. Am citit cîteva. Erau interesante, pline de umor şi senzualitate, dar prost scrise. Erau semnate de Lydia şi de cele trei surori ale ei – toate atît de vesele, de curajoase şi de sexy. Am aruncat foile de hîrtie şi am deschis sticla de whiskey. Afară era întuneric. La radio se transmitea mai ales Mozart, şi Brahms şi Bee.

2

După o zi sau două, am primit prin poştă o poezie de la Lydia. Era un poem care începea aşa:

Ieşi afară, bătrîne spiriduş,

Ieşi din gaura ta întunecată, bătrîne spiriduş,

Ieşi la soare cu noi şi

Lasă-ne să-ţi punem margarete în păr…

Poemul continua să-mi spună ce bine ar fi să dansez pe cîmp cu zîne care mi-ar dărui bucurie şi adevărata cunoaştere. Am pus scrisoarea într-un sertar.

În dimineaţa următoare, m-a trezit un ciocănit în geamul uşii de la intrare. Era 10:30.

— Cară-te, am zis.

— Sînt eu, Lydia.

— Aha. Stai o clipă.

Mi-am pus o cămaşă, nişte pantaloni şi am deschis uşa. Apoi am fugit în baie şi am vomitat. Am încercat să mă spăl pe dinţi, dar n-am făcut decît să vomit din nou – gustul dulce al pastei de dinţi mi-a întors stomacul pe dos. Mi-am făcut apariţia.

— Ţi-e rău, a zis Lydia. Vrei să plec?

— O, nu. Mi-am revenit. Ăsta e felul meu de a mă trezi dimineaţa.

Lydia arăta bine. Lumina trecea prin perdea şi o făcea să strălucească. Avea o portocală în mînă, pe care o tot arunca în aer. Portocala se învîrtea prin dimineaţa însorită.

— Nu pot să rămîn, a zis ea, dar vreau să te rog ceva.

— Desigur.

— Sînt sculptoriţă. Vreau să-ţi sculptez capul.

— Bine.

— Va trebui să vii la mine. N-am atelier. Va trebui s-o facem acasă la mine. Asta n-o să-ţi dea emoţii, nu-i aşa?

— Nu.

Mi-am notat adresa şi indicaţii despre modul în care puteam ajunge acolo.

— Încearcă să ajungi pe la 11 dimineaţă. Copiii se întorc de la şcoală pe la mijlocul după-amiezii şi îmi distrag atenţia de la lucru.

— O să fiu acolo pe la 11, i-am spus.

Stăteam în faţa Lydiei, în colţul camerei unde obişnuia să-şi ia micul dejun. Între noi, pe masă, era o movilă de lut. A început să pună întrebări.

— Părinţii tăi mai trăiesc?

— Nu.

— Îţi place L.A.-ul?

— E oraşul meu preferat.

— De ce scrii despre femei aşa cum scrii?

— Cum adică?

— Ştii tu.

— Nu, nu ştiu.

— Păi, cred că e de-a dreptul scandalos ca un bărbat care scrie aşa de bine ca tine să nu ştie nimic despre femei.

N-am răspuns.

— Fir-ar să fie! Ce a făcut Liza cu…?

A început să caute prin cameră.

— Ah, fetiţele astea care n-au altceva mai bun de făcut decît să se joace cu uneltele mamei! Lydia a găsit altceva. Am să mă descurc cu asta. Nu te mişca acum. Relaxează-te, dar nu te mişca.

Ţineam faţa îndreptată spre ea. Lucra la movila de lut cu o unealtă de lemn care avea în vîrf o buclă de sîrmă. A agitat unealta către mine, pe deasupra grămezii de lut. Am urmărit-o. Ochii ei m-au privit. Erau mari, căprui închis. Chiar şi ochiul ei defect, cel care nu prea se potrivea cu celălalt, arăta bine. Am privit-o la rîndul meu. Lydia s-a apucat de lucru. Timpul a trecut. Eram ca în transă. Apoi a zis:

— Ce-ar fi să facem o pauză? Vrei o bere?

— Da.

S-a ridicat să se ducă la frigider, iar eu am urmat-o. A scos sticla şi a închis uşa. Cînd s-a întors, am prins-o de mijloc şi am tras-o spre mine. Mi-am lipit gura şi trupul de al ei. Ea ţinea berea cu mîna întinsă, peste umărul meu. Am sărutat-o. Am mai sărutat-o o dată. Lydia m-a împins.

— Gata, a zis, ajunge. Avem treabă.

Ne-am aşezat din nou şi eu mi-am băut berea, în timp ce Lydia a fumat o ţigară, cu lutul între noi. Apoi a sunat soneria. Lydia s-a ridicat. A apărut o grăsană cu privirea agitată, rugătoare.

— Ea e sora mea, Glendoline.

— Bună.

Glendoline şi-a tras un scaun şi a început să vorbească. Neică, da’ ce mai vorbea! Sfinx sau piatră să fi fost, şi tot ar fi vorbit. M-am întrebat cînd o să obosească şi o să plece. Chiar şi atunci cînd am renunţat s-o mai ascult, parcă m-ar fi lovit întruna mingi de ping-pong. Glendoline n-avea noţiunea timpului şi nu-i trecea prin cap că s-ar putea să deranjeze. A continuat să trăncăne.

— Ascultă, i-am zis în cele din urmă, cînd ai de gînd să pleci?

Apoi s-a pornit o scenă ca între surori. Au început să dea din fleancă. Amîndouă stăteau în picioare, fluturîndu-şi braţele una spre alta. Vocile au devenit tot mai stridente. S-au ameninţat cu bătaia. În cele din urmă – aşa, ca spre sfîrşitul lumii –, Glendoline a făcut o rotire a bustului uriaş, a trecut val-vîrtej prin ecranul de plasă al uşii şi a dispărut – dar tot se auzea, aprinsă şi lamentîndu-se – în apartamentul ei din spatele curţii.

Lydia şi cu mine ne-am aşezat la loc. Şi-a luat iar unealta de sculptat. Ochii ei priveau într-ai mei.

3

Într-o dimineaţă, cîteva zile mai tîrziu, mă apropiam de casa Lydiei, tocmai cînd ea venea pe alee. Trecuse să-şi vadă prietena, pe Tina, care locuia într-un apartament în blocul de la colţul străzii. Părea electrică în dimineaţa aceea, cam cum arătase prima oară cînd venise la mine, cu portocala.

— Ia te uită, a zis, ţi-ai luat o cămaşă nouă!

Era adevărat. Îmi cumpărasem cămaşa gîndindu-mă la ea, la faptul că urma s-o văd. Ştiam că ea ştia asta şi-şi rîdea de mine, dar nu-mi păsa.

Lydia a descuiat uşa şi am intrat împreună. Lutul era pe măsuţă, în mijloc, sub o pînză umedă. A ridicat pînza.

— Ce părere ai?

Lydia nu mă cruţase. Cicatricele, nasul de alcoolic, gura de maimuţă, ochii îngustaţi ca nişte dungi, şi mai era şi rînjetul tîmp, mulţumit, al unui om fericit, ridicol, simţindu-se norocos şi întrebîndu-se de ce. Ea avea 30 de ani, eu trecusem de 50. Nu-mi păsa.

— Da, am zis. M-ai dat gata. Îmi place. Dar pare aproape terminat. Cred că o să mă întristez cînd o să fie gata. Am petrecut cîteva dimineţi minunate.

— Nu te-am întrerupt din scris?

— Nu. Nu scriu decît după ce se întunecă. Nu pot scrie niciodată ziua.

Lydia şi-a luat instrumentul de modelat şi m-a privit.

— Nu-ţi face griji. Mai am încă mult de lucru. Vreau ca sculptura asta să-mi iasă cum trebuie.

La prima pauză, a scos o sticlă de whiskey din frigider.

— Ah, am zis.

— Cîtă apă vrei? m-a întrebat, ţinînd un pahar în mînă.

— Jumate-jumate.

Mi-a pregătit băutura şi am dat-o peste cap.

— Am auzit nişte lucruri despre tine, a zis ea.

— Cum ar fi?

— Cum ar fi că ai obiceiul să dai oamenii afară din casă, că-ţi baţi femeile…

— Îmi bat femeile?

— Da, aşa mi-a zis cineva.

Am luat-o în braţe şi ne-am sărutat mai lung ca niciodată. Am împins-o în marginea chiuvetei şi am început să mi-o frec de ea. Lydia m-a împins, dar am prins-o din nou în mijlocul bucătăriei.

Mîna ei a căutat-o pe a mea şi mi-a împins-o în jos, spre blugi, apoi în chiloţi. I-am atins cu un deget marginea de sus a pizdei. Se udase. În timp ce continuam să o sărut, mi-am vîrît degetul mai adînc. Apoi mi-am retras mîna, m-am îndepărtat, am luat sticla şi mi-am mai turnat de băut. M-am aşezat din nou la masă, iar Lydia a trecut de cealaltă parte, s-a aşezat şi m-a privit. A început să lucreze din nou lutul. Mi-am băut whiskey-ul încet.

— Ascultă, am zis, ştiu care-i problema ta.

— Ce?

— Problema ta.

— Ce vrei să spui?

— Auzi, am zis, las-o baltă.

— Vreau să ştiu.

— Nu vreau să-ţi rănesc sentimentele.

— Vreau să ştiu despre ce naiba vorbeşti.

— OK, dacă îmi mai dai un pahar, îţi spun.

— Bine.

Lydia mi-a luat paharul gol şi l-a mai umplut o dată, jumătate whiskey, jumătate apă. L-am golit din nou

— Ei, bine?

— Pe naiba, ştii doar.

— Ce să ştiu?

— Ai fofoloanca prea largă.

— Ce?

— Nu e un lucru neobişnuit. Ai născut doi copii.

Lydia continua să lucreze în tăcere. Apoi şi-a pus deoparte instrumentul. S-a dus pînă în colţul bucătăriei, lîngă uşa din spate. Am privit-o aplecîndu-se şi scoţîndu-şi cizmele. Apoi şi-a scos blugii şi chiloţii. Pizda ei era chiar acolo, privindu-mă.

— Bine, ticălosule, a zis ea. Am de gînd să-ţi arăt că n-ai dreptate.

Mi-am scos pantofii, pantalonii şi şortul. M-am aşezat în genunchi, pe podeaua de linoleum şi apoi m-am întins peste ea cît eram de lung. Am început s-o sărut. Mi s-a sculat repede şi am simţit că o pătrund.

Am început să împing… O dată, de două ori, de trei ori…

S-a auzit o bătaie în uşă. Era ciocănitul unui copil – pumni mici, panicaţi, insistenţi. Lydia m-a dat repede la o parte.

— E Lisa. Nu s-a dus azi la şcoală! A fost la…

Lydia a sărit în picioare şi a început să-şi tragă hainele pe ea.

— Îmbracă-te, mi-a zis.

M-am îmbrăcat cît de repede am putut. Lydia s-a dus la uşă, unde era fiica ei de cinci ani:

— MAMI, MAMI! Mi-am tăiat degetul!

M-am dus şi eu în camera din faţă. Lydia o ţinea pe Lisa în poală.

— Of, las-o pe mami să vadă. Las-o pe mami să-ţi pupe degetul. Mami o să ţi-l vindece!

— MAMI, doare!

M-am uitat la tăietură. Era aproape invizibilă.

— Ştii ce, i-am spus în cele din urmă Lydiei, ne vedem mîine.

— Îmi pare rău, a zis ea.

— Ştiu.

Lisa a ridicat privirea spre mine, cu ochii plini de lacrimi.

— Lisa n-o să permită să se întîmple nimic rău mamei, a spus Lydia.

Am deschis uşa, am închis-o după mine şi m-am îndreptat către maşina mea, Mercury Comet, model 1962.

4

Pe vremea aceea editam o mică revistă, Abordarea laxativă. Aveam doi coeditori şi mi se părea că tipăream cei mai buni poeţi din vremea noastră. Dar şi cîţiva din ceilalţi. Unul dintre editori era un tip anormal, de 1,90 înălţime, care se lăsase de şcoală, Kenneth Mulloch (negru) şi care era întreţinut parţial de maică-sa, parţial de soră-sa. Celălalt editor era Sammy Levinson (evreu), de 27 de ani, care locuia cu părinţii şi tot ei îl întreţineau.

Paginile erau tipărite. Acum mai trebuia să le colaţionăm şi să le capsăm între coperte.

— În asemenea cazuri, a zis Sammy, se obişnuieşte să dai o petrecere de colaţionare. Oferi de băut şi ceva de haleală şi îi laşi pe ei să facă treaba.

— Urăsc petrecerile, am zis.

— Fac eu invitaţiile, s-a oferit Sammy.

— Bine, şi am invitat-o pe Lydia.

În seara petrecerii, Sammy a venit cu textul deja colaţionat. Era un tip nervos, avea un tic la cap şi ardea de nerăbdare să-şi vadă poeziile tipărite. Colaţionase Abordarea laxativă singur şi apoi capsase coperţile. Kenneth Mulloch era de negăsit – probabil se afla în închisoare ori fusese internat la balamuc.

Lumea a început să sosească. Îi ştiam pe foarte puţini dintre ei. M-am dus pînă la proprietăreasă, în spatele curţii. A deschis uşa.

— Dau o petrecere, doamnă O’Keefe. Sînteţi invitaţi. Dumneata şi soţul. Avem bere, covrigi şi chips-uri din belşug.

— Oh, Dumnezeule, nu.

— Care-i problema?

— Am văzut ce fel de invitaţi ai. Bărbile alea, pletele şi hainele peticite! Brăţările şi mărgelele… Arată de parcă ar fi o adunătură de comunişti! Cum poţi să suporţi asemenea oameni?

— Nici mie nu-mi plac, doamnă O’Keefe. Dar nu facem decît să bem o bere şi să stăm de vorbă – n-are nici o semnificaţie.

— Fii cu ochii pe ei. Soiul ăsta de oameni sînt în stare să-ţi fure şi ţevile din casă.

A închis uşa.

Lydia a sosit tîrziu. A intrat pe uşă ca o actriţă. Primul lucru pe care l-am observat a fost pălăria ei mare, de cowboy, cu o pană de culoarea levănţicii. N-a vorbit cu mine, ci s-a aşezat imediat lîngă un tînăr librar şi a început o conversaţie intensă cu el. Am început să beau vîrtos şi conversaţia mea a cam rămas fără energie şi umor. Librarul nu era un oarecare, încerca să devină şi el scriitor. Îl chema Randy Evans, însă era prea adîncit în Kafka pentru a ajunge la o claritate literară. Îl publicasem în Abordarea laxativă mai mult ca să nu-i rănim sentimentele, dar şi să putem distribui revista prin librăria lui.

Mi-am băut berea şi m-am învîrtit de colo-colo. Am ieşit pe veranda din spate, m-am aşezat pe scările de pe alee şi am privit un motan mare, negru, care încerca să intre într-un tomberon. M-am îndreptat spre el. Cînd m-am apropiat, a sărit de acolo. A rămas cam la un metru, privindu-mă. Am ridicat capacul tomberonului. Putoarea era oribilă. Am vomitat înăuntru. Am dat drumul capacului pe jos. Pisoiul a făcut un salt şi a rămas cu toate cele patru picioare pe marginea tomberonului. A ezitat, apoi, strălucind sub lumina lunii, a sărit cu totul înăuntru.

Lydia încă mai discuta cu Randy şi am observat că, sub masă, un picior de-al ei îl atingea pe al lui. Am mai deschis o bere.

Sammy făcea lumea să rîdă. Eu mă pricepeam ceva mai bine decît el să distrez lumea, dar nu şi în seara aia. Erau cam 15-16 bărbaţi şi două femei – Lydia şi April. April era dependentă de ATD şi grasă. Stătea întinsă pe podea. Cam după o oră, s-a ridicat şi a plecat cu Carl, un ciudat făcut praf din cauza amfetaminei. Au mai rămas vreo 15-16 bărbaţi şi Lydia. Am găsit o sticlă de whiskey în bucătărie, am ieşit cu ea pe veranda din spate şi am mai tras la măsea.

Pe măsură ce trecea timpul, bărbaţii au început treptat să plece. A plecat pînă şi Randy Evans. În cele din urmă, am rămas doar Sammy, Lydia şi cu mine. Lydia vorbea cu Sammy. Omul făcea glume. Am fost în stare să rîd. Apoi a zis că trebuie să plece.

— Te rog, nu pleca, Sammy, a zis Lydia.

— Lasă copilul să plece, am intervenit.

— Da, trebuie să o întind, a zis el.

După ce Sammy a plecat, Lydia mi-a reproşat:

— Nu trebuia să-l alungi. E haios, e foarte haios. L-ai jignit.

— Păi, vreau să vorbesc doar cu tine, Lydia.

— Mi-au plăcut amicii tăi. Eu nu ajung să cunosc oameni atît de diverşi ca tine. Mie îmi place lumea!

— Mie nu.

— Ştiu că nu. Dar mie îmi place. Oamenii te caută. Poate că, dacă nu te-ar căuta, ţi-ar plăcea mai mult compania lor.

— Nu. Cu cît îi văd mai puţin, cu atît îmi plac mai mult.

— L-ai jignit pe Sammy.

— Ei, la naiba. S-a dus acasă, la mă-sa.

— Eşti gelos şi nesigur pe tine. Ai impresia că vreau să mă culc cu oricare bărbat stau de vorbă.

— Ba nu. Ce-ai zice de un păhărel?

M-am ridicat şi i-am pregătit băutura. Lydia şi-a aprins o ţigară lungă şi a sorbit din pahar.

— Îţi stă foarte bine cu pălăria aia, am zis. Pana violet e de mare efect.

— E pălăria tatălui meu.

— N-o să-i ducă lipsa?

— A murit.

Am tras-o pe Lydia pe canapea şi am sărutat-o îndelung. Mi-a povestit despre taică-su. Cînd murise, lăsase celor patru surori ceva bani. Asta le-a îngăduit să fie independente şi i-a permis Lydiei să divorţeze. Mi-a mai povestit că avusese o cădere nervoasă şi fusese o vreme internată la balamuc. Am sărutat-o din nou.

— Ştii ce? i-am zis. Hai să ne întindem în pat. Sînt obosit.

Spre surprinderea mea, m-a urmat în dormitor. M-am întins în pat şi am simţit că se aşază şi ea. Am închis ochii şi, după zgomot, mi-am dat seama că se descalţă. Am auzit o cizmă lovind podeaua, apoi cealaltă. Am început să mă dezbrac în pat. Am întins mîna şi am stins veioza. Am continuat să mă dezbrac. Ne-am sărutat din nou.

— De cînd n-ai mai avut o femeie?

— De patru ani.

— Patru ani?

— Da.

— Cred că meriţi puţină dragoste, a zis ea. Te-am visat. Ţi-am deschis pieptul ca pe un dulăpior. Avea uşiţe şi, cînd le-am deschis, am văzut tot felul de lucruri catifelate în interiorul tău – ursuleţi mici şi animăluţe lînoase, tot felul de lucruşoare de-astea drăguţe. Apoi am mai avut un vis cu un alt bărbat. A venit spre mine şi mi-a întins nişte foi de hîrtie. Era scriitor. Am luat foile şi m-am uitat la ele. Aveau cancer. Scrisul lui avea cancer. Eu cred în visele mele. Meriţi puţină dragoste.

Ne-am sărutat din nou.

— Ascultă, a zis ea, după ce o să-ţi vîri chestia aia în mine, scoate-o înainte să-ţi vină, OK?

— Înţeleg.

M-am urcat pe ea. Era bine. Se întîmpla ceva, ceva real, şi cu o fată cu 20 de ani mai tînără decît mine, în fond, cu adevărat frumoasă. Am împins de vreo zece ori – şi mi-am dat drumul.

A sărit în picioare.

— Ticălosule! Ţi-ai dat drumul!

— Lydia! A trecut aşa de multă vreme… Mă simţeam aşa bine… Nu m-am putut opri. Mi-a scăpat! Pentru Dumnezeu, n-am avut ce să fac.

A fugit în baie şi a dat drumul la apă să curgă în cadă. Stătea în faţa oglinzii, trecîndu-şi un pieptene prin părul lung, castaniu. Era cu adevărat frumoasă.

— Ticălosule! Dumnezeule, ce tîmpenie de licean! Astea sînt rahaturi de licean! Şi nici nu se putea întîmpla într-un moment mai prost! Ei bine, am încurcat-o! Am încurcat-o!

M-am dus către ea, în baie.

— Lydia, te iubesc.

— Pleacă dracului de-aici!

M-a împins, a închis uşa şi am rămas în hol, ascultînd cum curge apa în baie.

5

N-am mai văzut-o pe Lydia vreo două zile, deşi am sunat-o de vreo 6-7 ori în acest răstimp. Apoi a venit weekend-ul. Fostul ei soţ, Gerald, lua întotdeauna copiii la el în weekend.

Am plecat cu maşina către ea pe la 11 în acea sîmbătă dimineaţă şi am bătut la uşă. Purta blugii mulaţi, cizmele şi o bluză portocalie. Ochii ei păreau de un căprui mai intens ca niciodată şi, în lumina soarelui, în vreme ce deschidea uşa, am observat un roşu natural în părul ei negru. Era uimitor. Mi-a permis s-o sărut, apoi a ieşit, a încuiat uşa şi ne-am îndreptat spre maşină. Ne-am hotărît să mergem pe plajă – nu ca să facem baie, era miezul iernii –, ci doar ca să avem o ţintă. Am pornit într-acolo. Mă simţeam bine cu ea alături.

— Ce mai petrecere ai dat! Asta numeşti tu petrecere de colaţionare? A fost mai degrabă o petrecere de copulare!

Am condus cu o mînă, pe cealaltă i-o ţineam pe coapsă. Nu mă puteam abţine. Lydia nu părea să observe. În vreme ce conduceam, mîna mi-a alunecat între picioarele ei. Ea a continuat să vorbească. Brusc, mi-a zis:

— Ia-ţi mîna. Aia e păsărica mea!

— Îmi pare rău, am zis.

Nici unul din noi n-a mai zis nimic, pînă ce am ajuns în parcarea din faţa plajei Veneţia.

— Vrei un sandviş, o cola – ceva? am întrebat.

— Da, mi-a răspuns.

Am intrat într-o mică prăvălie evreiască şi, după ce am cumpărat, ne-am îndreptat către o movilă acoperită cu iarbă cu vedere la mare. Luasem sandvişuri, murături, cartofi prăjiţi şi băuturi răcoritoare. Plaja era aproape pustie şi mîncarea era gustoasă. Lydia nu vorbea. Am fost uimit de viteza cu care înghiţea. Şi-a devorat sandvişul cu sălbăticie, a băut cola cu înghiţituri mari, a mîncat o jumătate de murătură dintr-o singură muşcătură şi a luat şi un pumn de cartofi prăjiţi. Eu, dimpotrivă, am obiceiul să mănînc foarte încet.

E plină de pasiune, m-am gîndit.

— Cum e sandvişul? am întrebat.

— Destul de bun. Mi-era foame.

— Ăştia fac sandvişuri gustoase. Vrei şi altceva?

— Da. Un baton de ciocolată.

— Ce fel?

— Mi-e indiferent. Ceva bun.

Am muşcat din sandviş, am înghiţit nişte cola, le-am pus jos şi m-am dus pînă la magazin. Am cumpărat două batoane, ca să poată alege. Cînd mă întorceam, un negru înalt se îndrepta către movilă. Era o zi răcoroasă, însă el era cu bustul gol şi avea un trup plin de muşchi. Părea să aibă vreo 20 şi ceva de ani. Mergea foarte încet şi ţeapăn. Avea un gît lung, zvelt şi un cercel de aur în urechea stîngă. A trecut prin faţa Lydiei, pe nisip, pe partea dinspre ocean a movilei. Am urcat şi m-am aşezat lîngă ea.

— L-ai văzut pe tipul ăla? a întrebat Lydia.

— Da.

— Dumnezeule, şi eu umblu cu tine, care eşti cu douăzeci de ani mai în vîrstă. Aş fi putut alege ceva în genul ăla. Ce dracu’ e cu mine?

— Uite, două batoane. Alege-l pe care-l vrei.

A luat unul, a rupt ambalajul, a muşcat din el şi a privit către tînărul negru, în vreme ce acesta se îndepărta de-a lungul ţărmului.

— M-am săturat de plajă, a zis ea. Hai să ne întoarcem la mine.

Nu ne-am mai văzut timp de o săptămînă. Apoi, într-o după-amiază, eram în apartamentul Lydiei şi ne sărutam, în pat. Lydia s-a retras.

— Nu ştii nimic despre femei, nu-i aşa?

— Ce vrei să spui?

— Vreau să spun că pot să-mi dau seama, citindu-ţi poeziile şi povestirile, că, pur şi simplu, nu ştii nimic despre femei.

— Mai zi.

— Păi, ca un bărbat să mă intereseze, trebuie să mă lingă între picioare. Ai dat limbi vreodată?

— Nu.

— Ai peste cincizeci de ani şi n-ai lins niciodată o păsărică?

— Nu.

— E prea tîrziu.

— De ce?

— Nu poţi să dresezi un cîine bătrîn.

— Ba poţi.

— Pentru tine, e prea tîrziu.

— Întotdeauna am pornit mai încet.

Lydia s-a ridicat şi s-a dus în cealaltă cameră. S-a întors cu un creion şi o bucată de hîrtie.

— Fii atent, vreau să-ţi arăt ceva.

A început să deseneze pe hîrtie.

— Uite, asta e o pizdă, şi aici e ceva despre care probabil nu ştii nimic. Clitorisul. Aici sînt toate senzaţiile. Clitorisul se ascunde, dar, vezi, iese din cînd în cînd, e roz şi foarte sensibil. Uneori, se ascunde de tine şi trebuie să-l găseşti, trebuie doar să-l atingi cu vîrful limbii…

— OK, am zis. Am priceput.

— Nu cred că poţi s-o faci. Ascultă ce-ţi spun eu, nu poţi dresa o javră bătrînă.

— Hai să ne dezbrăcăm şi să ne întindem.

Ne-am dezbrăcat şi ne-am întins. Am început s-o sărut pe Lydia. Am coborît de la buze pe gît, apoi pe sîni. Am ajuns la buric. Am coborît şi mai jos.

— Nu, nu poţi să faci asta, a zis ea. Pe acolo iese doar sînge şi pişat. Gîndeşte-te, doar sînge şi pişat.

Am ajuns la ţintă şi am început să ling. Făcuse un desen destul de realist. Totul era aşa cum se presupunea că ar trebui să fie. Am auzit-o respirînd mai greu, apoi gemînd. M-a excitat. Mi s-a sculat. Clitorisul a ieşit la iveală, dar nu era chiar roz, era roz-violet. I l-am morfolit. Zeama i-a umezit locul şi s-a amestecat cu flocii. Lydia gemea în continuare. Apoi am auzit uşa de la intrare deschizîndu-se. Am auzit paşi. Am ridicat privirea. Un băieţel negru, de vreo cinci ani, a apărut lîngă pat.

— Ce naiba vrei? l-am întrebat.

— Aveţi nişte sticle goale?

— Nu, n-am nici o sticlă goală, i-am zis.

A ieşit din dormitor, a trecut prin camera din faţă, a ieşit pe uşă şi a dispărut.

— Dumnezeule, a zis Lydia, am crezut că uşa e încuiată. Ăsta era băiatul lui Bonnie.

Lydia s-a ridicat şi a închis uşa din faţă. S-a întors şi s-a întins. Era o după-amiază de sîmbătă, pe la ora patru.

M-am ghemuit din nou.

6

Lydiei îi plăceau petrecerile. Iar Harry dădea tot timpul petreceri. Aşa că ne îndreptam către locuinţa lui. Harry Ascot era editorul unei mici reviste pe nume Retort. Soţia lui purta rochii lungi, transparente, îşi arăta tuturor chiloţii şi umbla desculţă.

— Primul lucru care mi-a plăcut la tine, a zis Lydia, a fost că nu aveai televizor acasă. Fostul meu soţ se uita la televizor în fiecare seară şi tot weekend-ul. Cînd făceam dragoste, trebuia să ne adaptăm programului TV.

— Îhî.

— Şi un alt lucru care mi-a plăcut la tine acasă a fost că era murdar. Cutii de bere pe podea. Plin de gunoi peste tot. Farfurii murdare şi urme de căcat în WC, jegul întărit din cadă. Toate lamele alea ruginite care zăceau pe marginea chiuvetei. Am ştiut că o să mă lingi între picioare.

— Judeci un om după aparenţe, nu-i aşa?

— Da. Atunci cînd văd un bărbat care are o casă ordonată, ştiu că e ceva în neregulă cu el. Iar dacă e prea ordonată, înseamnă că e poponar.

Am parcat maşina şi am coborît. Apartamentul era la etaj. Muzica era dată tare. Am sunat la uşă. Harry Ascot ne-a deschis. Avea un zîmbet blînd şi generos.

— Intraţi, a zis.

Oaspeţi din lumea literară beau vin şi bere, discutînd, adunaţi în grupuleţe. Lydia era încîntată. Am aruncat o privire împrejur şi m-am aşezat. Urma să fie servită masa. Harry era un pescar bun, era mai bun ca pescar decît ca scriitor. Şi mult mai bun ca pescar decît ca editor. Familia Ascot trăia din pescuit, tot aşteptînd ca talentele lui Harry să înceapă să aducă nişte bani.

Diana, nevastă-sa, a apărut cu platourile cu peşte, trecîndu-le oaspeţilor. Lydia s-a aşezat lîngă mine.

— Ei, a zis ea. Uite cum se mănîncă peştele. Sînt o fată de la ţară – uite-te la mine.

A deschis peştele ăla, făcînd ceva cu cuţitul la şira spinării. L-a tăiat în două jumătăţi perfecte.

— Ah, chiar mi-a plăcut asta, a zis Diana. De unde ziceai că eşti?

— Utah. Din Muleshead, Utah. O sută de locuitori. Am crescut la o fermă. Taică-meu era alcoolic. Acum e mort. Poate că de-aia sînt cu el… M-a arătat cu degetul.

Am mîncat.

După ce peştele s-a terminat, Diana a adunat oasele. Apoi am fost serviţi cu tort de ciocolată şi vin roşu tare (ieftin).

— Ah, tortul ăsta e bun, a zis Lydia. Pot să mai iau o felie?

— Sigur, dragă, a zis Diana.

— Domnule Chinaski, a strigat o tînără brunetă, din celălalt colţ al camerei. Am citit traduceri de-ale cărţilor dumneavoastră în Germania. Sînteţi destul de cunoscut în Germania.

— Ei, asta-i drăguţ, am zis eu. Măcar de mi-ar fi trimis nişte parale…

— Ascultă, a zis Lydia. Hai să nu discutăm despre porcării literare. Hai să facem ceva.

A sărit în picioare şi şi-a legănat şoldurile.

— HAI SĂ DANSĂM!

Harry Ascot a arborat zîmbetul lui blînd şi generos, s-a dus şi a dat muzica mai tare. A dat volumul la maximum.

Lydia dansa în jurul încăperii şi un tînăr blond, cu bucle lipite de frunte, i s-a alăturat. Au început să danseze împreună. S-au ridicat şi alţii. Eu am rămas aşezat acolo.

Randy Evans stătea lîngă mine. Mi-am dat seama că şi el o urmărea pe Lydia. A început să vorbească. A tot vorbit. Din fericire, nu-l puteam auzi, muzica era dată prea tare.

Am privit-o pe Lydia dansînd cu blondul. Lydia se pricepea. Mişcările ei aveau ceva sexual. M-am uitat şi la celelalte fete şi ele nu păreau să danseze în felul acela; dar, m-am gîndit, asta doar din cauză că pe Lydia o cunosc, iar pe ele nu.

Randy a continuat să vorbească, chiar dacă eu nu răspundeam. Dansul s-a terminat şi Lydia s-a întors şi s-a aşezat lîngă mine.

— Sînt frîntă! Cred că mi-am ieşit din formă. Cineva a schimbat discul şi Lydia s-a ridicat şi s-a dus la tipul cu bucle aurii. Am continuat să beau bere şi vin.

Discurile s-au succedat unul după altul. Lydia şi tipul au tot dansat – în mijloc, în vreme ce restul dansatorilor se mişcau în jurul lor, fiecare dans mai intim decît celălalt.

Am continuat să beau bere şi vin.

Un dans sălbatic şi zgomotos era în plină desfăşurare. Tipul cu bucle aurii şi-a ridicat ambele mîini deasupra capului. Lydia s-a lipit de el. Era dramatic, erotic. Îşi ţineau mîinile sus, în vreme ce-şi lipeau trupurile. Trup lîngă trup. El îşi arunca cîte un picior în spate. Lydia îl imita. Se holbau unul în ochii celuilalt. A trebuit să recunosc că erau buni. Melodia nu se mai termina. În cele din urmă, s-a oprit.

Lydia s-a întors şi s-a aşezat lîngă mine.

— Sînt de-a dreptul epuizată, a zis ea.

— Ştii ce, i-am zis. Cred că am băut prea mult. Poate că ar trebui să plecăm.

— Te-am văzut cum tot trăgeai la măsea.

— Hai să mergem. Vor mai fi şi alte petreceri.

Ne-am ridicat şi am plecat. Lydia le-a spus ceva lui Harry şi Diana. Cînd s-a întors, ne-am îndreptat spre uşă. În vreme ce o deschideam, tipul cu bucle aurii a venit spre mine.

— Ascultă, neică, ce părere ai despre mine şi gagica ta?

— Sînteţi OK.

Cînd am ajuns afară, am început să vomit. Am dat afară toată berea şi vinul. A curs şi s-a împrăştiat în tufişuri – dincolo de trotuar – un şuvoi în lumina lunii. În cele din urmă, mi-am îndreptat spinarea şi m-am şters la gură cu mîna.

— Tipul ăla te-a supărat, nu-i aşa? m-a întrebat ea.

— Da.

— De ce?

— Totul semăna cu un futai sau chiar mai rău.

— N-a însemnat nimic, n-a fost decît un dans.

— Şi ce-ar fi dacă aş înşfăca şi eu o femeie pe stradă şi m-aş da la ea în felul ăsta? Muzica ar oferi legitimitate gestului?

— Nu înţelegi. De fiecare dată cînd am terminat dansul, m-am întors şi m-am aşezat lîngă tine.

— Bine-bine, i-am zis. Stai o clipă.

Am vărsat încă un şuvoi pe pajiştea uscată a cuiva. Am luat-o în josul dealului, ieşind din cartierul Eco Park către Hollywood Boulevard.

Am urcat în maşină, am pornit şi am luat-o spre vest, către Vermont.

— Ştii cum le zicem tipilor ca tine? a întrebat Lydia.

— Nu.

— Le zicem fleoşcăitori de petreceri.