LA MORT D’HITLER de Jean‑Christophe Brisard et Lana Parshina

© Librairie Arthème Fayard 2018

Documents: © Brisard / Parshina / Ego Productions

Photo 6 couleur: © Philippe Charlier

Photo 8 couleur: © National Archives and Records Administration / Brisard

© 2019 by Editura POLIROM, pentru ediţia în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-7590-6

ISBN PDF: 978-973-46-7591-3

ISBN print: 978-973-46-7461-9

Coperta: Carmen Parii

Foto copertă: © Everett Historical/Shutterstock.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Jean-Christophe Brisard este reporter şi realizator de documentare, în special despre dictaturi. Dintre volumele publicate, menţionăm Enfants de dictateurs (First Histoire, 2014), împreună cu Claude Quétel.

Lana Parshina este jurnalistă independentă şi realizatoare de documentare. Îşi împarte viaţa între Rusia şi Statele Unite.

Partea I

Ancheta (I)

Moscova, 6 aprilie 2016

Lana e perplexă.

Contactele ei de la nivelul înaltei administraţii ruse nu i-au ascuns fragilitatea şanselor noastre de izbândă. Întâlnirea de la ora 11 ne-a fost confirmată, dar asta nu înseamnă nimic în Rusia. Crivăţul ne înţeapă obrajii cu ace de gheaţă pe măsură ce ne apropiem de cartierul Arhivelor de Stat ale Federaţiei Ruse. În Rusia, sunt numite GARF (Gosudarstvennîi Arhiv Rossiiskoi Federaţii) – o instituţie naţională situată în plin centru al Moscovei. Ea concentrează una dintre cele mai mari colecţii ale arhivelor ţării, cu aproape 7 milioane de documente din secolul al XIX-lea şi până astăzi; în principal, documente aşternute pe hârtie, dar şi câteva fotografii şi documente secrete. Or, noi înfruntăm clima aspră moscovită, ca şi la fel de aspra birocraţie rusă, tocmai pentru unul din aceste documente secrete. Lana Parshina nu e o persoană total necunoscută în Rusia. Ziaristă, realizatoare de documentare, această tânără femeie ruso-americană este invitată cu regularitate pe platourile televiziunii ca să relateze ceea ce rămâne cea mai bravă faptă de arme a sa: ultimul interviu cu Lana Peters¹. Lana Peters era o bătrână doamnă fără nici un chior, uitată de toţi într-un azil pentru săraci din străfundul Statelor Unite. Se ascundea şi refuza să stea de vorbă cu ziariştii, darmite să evoce memoria tatălui ei, un anume Iosif Vissarionovici Djugaşvili, zis şi Stalin. Lana Peters se numea de fapt Svetlana Stalin[a]² şi era fiica preferată a dictatorului. În plin război rece, în anii 1960, fugise şi ceruse azil politic de la duşmanul american. Devenea de atunci înainte simbolul acelor sovietici gata de orice ca să scape de un regim tiranic. Lana Parshina reuşise s-o convingă pe năbădăioasa urmaşă să-i acorde o serie de convorbiri filmate. Era în 2008. Un succes remarcat în toată Rusia. Într-adevăr, Stalin revine la modă la Moscova de câţiva ani încoace. Lana Parshina cunoaşte la perfecţie mecanismele complexe ale maşinăriei administrative şi birocratice ruse. Se dă peste cap ca să ajungă să consulte dosarele secrete, sensibile şi complexe.

Cu toate astea, în această dimineaţă de aprilie 2016, o simt neliniştită.

Avem întâlnire cu directoarea de la GARF, Larisa Alexandrovna Rogovaia. Numai ea ne poate permite să consultăm dosarul H. „H” de la Hitler.

Încă de la intrarea în holul principal al GARF ni se arată cam cum stau lucrurile. Un soldat cu mustaţă într-un stil foarte asemănător celui din anii ’70, gen Freddie Mercury, ne cere paşapoartele. „La control!”, se stropşeşte el de parcă am fi nişte intruşi. Lana, cu cartea ei de identitate rusă, nu pune nici o problemă. Paşaportul meu francez complică situaţia. Militarul nu pare să se simtă în voia lui cu alfabetul latin şi nu izbuteşte să-mi citească numele. Brisard devine БРИЗАР în caractere chirilice. Exact aşa am fost înscris în fişa sa cu persoanele autorizate din ziua aceea. După un lung control şi asistenţa salvatoare a Lanei, putem în sfârşit intra. Biroul Direcţiei generale a Arhivelor? Întrebarea noastră agasează plantonul. Se ocupă deja de alt vizitator, cu aceeaşi amabilitate. „Drept în spate, după a treia clădire pe dreapta.” Tânăra femeie care ne-a răspuns n-a aşteptat să-i mulţumim ca să ne întoarcă spatele şi să urce pe nişte scări prost luminate. GARF aduc cu un oraş muncitoresc sovietic. Se întind în mai multe imobile cu faţade sinistre în cel mai pur stil sovietic, amestec de constructivism şi raţionalism. Rătăcim de la o clădire la alta, încercând să evităm bălţile mari de zăpadă înnoroiată. „Direcţia generală”, indică în litere mari o placă de deasupra unei duble uşi batante, în depărtare… O limuzină sumbră barează intrarea. Mai avem vreo 20 de metri de parcurs când o femeie cu un gabarit impozant iese în mare grabă din imobil şi se afundă în vehicul. „E directoarea…”, murmură Lana cu un accent de disperare văzând maşina cum se îndepărtează.

E ora 10.55, întâlnirea de la 11 tocmai se volatilizează sub ochii noştri.

Bun venit în Rusia.

Cele două secretare ale direcţiei GARF şi-au repartizat rolurile: una amabilă şi cealaltă cât se poate de dezagreabilă. „Ce doriţi?” Chiar fără a pricepe ceva dintr-o limbă, ca în cazul meu cu rusa, simţi lesne asprimea vorbelor. Cea mai tânără din cele două femei – cea mai puţin bătrână, ar preciza impoliteţea – nu ne este aşadar prietenă. Lana face prezentările: suntem doi ziarişti, ea e rusoaică, iar eu franţuz; am venit fiindcă avem întâlnire ca s-o vedem pe directoare, pe doamna directoare, şi apoi ca să consultăm un obiect ceva mai aparte… „N-o s-o vedeţi!”, tranşează brusc secretara cea ostilă. „A plecat. Nu e aici.” Asta ştim deja, explică Lana: maşina sumbră de-afară, directoarea care uită de noi şi se evaporă sub ochii noştri. Spune toate astea fără să se abată de la entuziasmul ei. Să aşteptăm este oare o opţiune posibilă? „Dacă n-aveţi altceva mai bun de făcut”, conchide secretara părăsind încăperea cu un vraf de dosare sub braţ, spre a marca importanţa timpului pe care am îndrăznit să i-l răpim. Un orologiu gen „cuc helvet” tronează deasupra biroului ei. Arată ora 11.10. Cealaltă asistentă şi-a ascultat colega fără să zică o vorbă. Aerul ei îndurerat nu ne-a scăpat. Lana se îndreaptă către ea.

O convocare la Kremlin, la Preşedinţie. Neprevăzută în agenda directoarei. Evident, când Putin sau, mai sigur, cineva de la cabinetul său telefonează, dai fuga. Secretara, cea binevoitoare, ne explică coborându-şi vocea, cu fraze scurte. Glasul îi pare atât de blând, de reconfortant, în ciuda aspectului mai degrabă negativ al informaţiilor pe care ni le dă. Cât despre ora reîntoarcerii ei, cine s-o ştie?! Ea în nici un caz. Să fie din pricina noastră această convocare de ultimă oră? „Nu. De ce-ar fi din pricina dumneavoastră?”

E trecut de ora 17. În cele din urmă, răbdarea ne este răsplătită. Sub ochii noştri, o ladă de carton tare tocmai e deschisă. E acolo înăuntru, mic, delicat pus la păstrare într-o cutie.

— Ei, ăsta e? E chiar el?

— Da!

— Da, zice că da.

— Mulţumesc, Lana. Şi asta-i tot ce-a rămas?

— Da!

— Nu-i nevoie să traduci, Lana.

Privită mai îndeaproape, cutia seamănă foarte mult cu o casetă pentru dischete informatice. În fapt, e chiar una de acest fel. Craniul lui Hitler e conservat într-o casetă de dischete! Să fim precişi, e vorba de o bucată de craniu prezentată de autorităţile ruse ca fiind a lui Hitler. Trofeul lui Stalin! Unul dintre cele mai bine păstrate secrete ale Uniunii Sovietice, apoi ale Rusiei postcomuniste. Iar pentru noi, încununarea unui an de aşteptare şi de anchetă.

Trebuie să vă închipuiţi scena ca să înţelegeţi sentimentul straniu ce ne cuprinde: o sală dreptunghiulară destul de mare pentru a adăposti vreo zece persoane; o masă, şi ea dreptunghiulară, de lemn lăcuit închis la culoare; pe perete, un şir de desene sub sticlă cu rame roşii. „Afişe originale”, ni s-a precizat. Datează din vremea Revoluţiei – cea mare, a Rusiei, a lui Lenin, din octombrie sau noiembrie 1917, în funcţie de cum se urmează calendarul iulian ori gregorian. Pe ele sunt desenaţi muncitori semeţi cu burţi supte. Braţele lor puternice înalţă o flamură stacojie în faţa lumii. Un capitalist, un asupritor al poporului, li se iveşte în cale. După ce i se recunoaşte statutul de capitalist? E îmbrăcat cu un costum de lux, pe cap poartă joben şi îşi exhibă burdihanul gras. Degajă îngâmfarea celor puternici faţă de cei mai slabi. Pe ultimul afiş, bărbatul cu joben şi-a pierdut trufia. Zace la pământ pe spate, cu capul strivit de un baros enorm, cel al muncitorului.

Simbolul, mereu simbolul. Oricât de puternic ai fi, vei sfârşi strivit, cu capul zdrobit de rezistenţa poporului rus. Să fi văzut şi Hitler aceste desene? Mai mult ca sigur că nu.

Spre paguba sa, căci până la urmă şi-a lăsat pielea în mâinile ruşilor. Mai exact, craniul.

Dar să reluăm descrierea scenei.

Încăperea asta mică, sala de şedinţă cu iz revoluţionar, este situată la parterul GARF, chiar alături de sala secretarelor în care am aşteptat noi cu răbdare întoarcerea directoarei, Larisa Alexandrovna Rogovaia. Femeia opulentă, de vreo 50 de ani bătuţi pe muchie, nu-şi impresionează doar interlocutorii prin prezenţa-i fizică impozantă. Calmul şi harisma ei naturală o deosebesc de funcţionarii moscoviţi de rând. La întoarcerea-i de la Kremlin, străbătuse secretariatul şi intrase în biroul ei fără să ne vadă. Luaserăm loc, Lana şi cu mine, în singurele două fotolii din încăpere. O enormă plantă verde de tip ficus le despărţea şi stingherea din belşug puţinul nostru spaţiu vital. Chiar foarte concentrată de-ar fi fost, chiar mergând în pas forţat, îi era cu neputinţă să nu remarce prezenţa a două fiinţe umane în jurul ficusului uriaş. În acel moment, era ora 16. Ne ridicaserăm în picioare dintr-un salt, speranţa revenea. Telefonul tocmai sunase. „În încăperea vecină? Cea de şedinţă? Peste 30 de minute…” Secretara amabilă repeta ordinele pe care le primea la receptor. Lana se înclină spre mine surâzând. Era pentru noi.

În tăcere, directoarea s-a aşezat la capătul marii mese dreptunghiulare. În jurul ei, stând în picioare ca în poziţie de drepţi, doi amploaiaţi. La dreapta, o femeie de o vârstă suficient de înaintată ca să-şi fi cerut de mult o pensie binemeritată. La stânga, un bărbat cu fizic spectral, ieşit direct dintr-un roman de Bram Stoker. Pe femeie o cheamă Dina Nikolaevna Nohotovici şi e responsabilă cu fondurile speciale. Pe bărbat îl cheamă Nikolai Igorevici Vladimirţev (el îşi spune Nikolai) şi se află în fruntea departamentului de conservare a documentelor de la GARF.

Nikolai a depus cu precauţie o cutie mare de carton chiar în faţa directoarei. Dina l-a ajutat să-i scoată capacul. Pe urmă s-au dat înapoi, cu mâinile la spate, şi şi-au aţintit privirile asupra noastră – o atitudine ţinând de avertisment din partea acestor doi supraveghetori gata să intervină. Larisa, stând tot jos, şi-a pus mâinile de fiecare parte a cutiei ca pentru a o proteja şi ne-a poftit să ne uităm înăuntru.

Acea clipă nu mai credeam s-o putem trăi. Bucata aceea de craniu părea încă inaccesibilă dimineaţă. După luni şi luni de negocieri interminabile, de cereri repetate formulate pe e-mail, în scris prin poştă, la telefon, prin fax (ei, da, acesta rămâne folosit adesea în Rusia), prin viu grai cu nişte funcţionari încăpăţânaţi, iată-ne în sfârşit faţă cu acest fragment uman: un rest din calota craniană, mai bine de un sfert judecând din ochi, cel dinspre partea stângă din spate (doi parietali şi o bucată de occipital, mai precis) – obiectul atât de jinduit de către istoricii şi ziariştii din lumea întreagă. Este oare al lui Hitler, aşa cum pretind autorităţile ruse? Sau al unei femei de vreo 40 de ani, cum a afirmat recent un om de ştiinţă american? A ridica chestiunea în incinta GARF înseamnă a face politică, a pune la îndoială spusele oficiale ale Kremlinului – o opţiune de neconceput pentru directoarea Arhivelor, absolut de neconceput.

Larisa Rogovaia conduce GARF abia de câteva zile. Îi ia locul fostului director, Serghei Mironenko. Un post cât se poate de politic şi sensibil în această Rusie din era Putin. În prezenţa noastră, Larisa Rogovaia îşi cântăreşte fiecare cuvânt pe care-l întrebuinţează. Numai ea răspunde întrebărilor noastre, cei doi amploaiaţi n-au dreptul la cuvânt. Întotdeauna concisă, scoate câte două, uneori trei cuvinte, cu o faţă în permanenţă crispată. Înalta funcţionară pare deja să regrete că a consimţit cererea noastră. Mai precis, n-a consimţit nimic. Ordinul de a ne lăsa să observăm acea bucată de craniu vine de mai sus de ea. Mai sus până unde? Greu de estimat. De la Kremlin? Cu siguranţă, dar de la cine din Kremlin? Lana e convinsă că totul vine de la biroul preşedintelui. Ca în epoca Uniunii Sovietice, Arhivele de Stat au redevenit un loc aproape secret. La 4 aprilie 2016, Vladimir Putin a semnat un decret care stipula că administrarea arhivelor, publicarea lor, accesul la ele şi declasificarea lor ţineau direct de puterea preşedintelui Federaţiei Ruse, adică de Putin însuşi. Sfârşit al perioadei de deschidere a documentelor istorice, iniţiată sub Boris Elţîn. Exit harismaticul director de la GARF, Serghei Mironenko, prieten al atâtor istorici străini şi adept al unui acces aproape liber la sutele de mii de piese istorice din instituţia sa. „Mai puţine comentarii, mai multe documente. Documentele trebuie să vorbească de la sine”, îi plăcea lui să le răspundă întruna colegilor săi uimiţi de această politică de deschidere. S-a terminat! Mironenko e dat la o parte. Cei 24 de ani ai săi de bune şi loiale servicii la direcţia GARF nu i-au ajutat cu nimic. Dintr-o trăsătură de condei, Kremlinul l-a retrogradat – nu dat afară, nu pensionat (la 65 de ani, ar putea s-o ceară), nu mutat la alt serviciu, ci retrogradat. Umilinţa se adaugă la dizgraţie căci, fireşte, noua directoare nu este alta decât fosta lui subordonată, scumpa noastră Larisa Rogovaia. Stalin n-ar fi procedat altfel.

Decretul lui Putin datează de pe 4 aprilie 2016, iar noi ne aflăm dinaintea cutiei cu acea bucată de craniu la 6 aprilie 2016. Gândul că Larisa Rogovaia ar da orice ca să ne vadă luându-ne tălpăşiţa nu ţine de paranoia. Tot trupul său îşi strigă aversiunea faţă de noi, teama ei de a sfârşi ca Mironenko. Atunci, când cerem să se scoată caseta de dischete din cutie, tensiunea urcă imediat cu o treaptă în sala mică. Larisa se întoarce către cele două santinele. Se porneşte un scurt conciliabul. Nikolai dă din cap în semn de dezaprobare. Dina apucă o foaie din fundul cutiei, îşi aşează mai bine pe nas ochelarii mici care-i dau un aer viclean şi se apropie de Lana.

În aceeaşi clipă, directoarea îi face semn lui Nikolai că nu şi-a schimbat părerea. El încă se îndoieşte, şovăie un moment. Apoi, fără nici o tragere de inimă, îşi bagă braţele slabe în cutie şi extrage cu delicateţe caseta de dischete.

„Trebuie să semnaţi foaia de prezenţă. Treceţi data, ora şi identitatea dumneavoastră.” Dina ne arată unde să completăm formularul. Lana se execută cu grijă. O las să-şi vadă de treabă şi mă apuc să inspectez craniul. Nikolai se interpune. Se plasează în faţa mea şi-mi semnalează eroarea cu un „ţst” agasat. „Completaţi mai întâi foaia de prezenţă”, insistă directoarea. Lana se scuză pentru neîndemânarea mea – cea a unui francez, un străin. Nu înţelege, încearcă ea să le explice zâmbind, jenată parcă de un copil turbulent. De ce atâtea precauţii, de ce această tensiune? Mironenko trece prin faţa uşii deschise a micii săli. Îl recunosc fiindcă l-am văzut de mai multe ori în reportaje, în decursul cercetărilor mele privitoare la Hitler. Un corp greoi, gârbovit îşi târâie silueta înaltă fără să ne arunce nici măcar o privire. Ştie ce facem, inevitabil. Înainte, el îi primea pe ziarişti. Craniul, îl ştie perfect. E ora 17.30, deja şi-a luat paltonul gros, şapca îi ascunde părul alb, ziua de lucru i s-a terminat. Cea a Larisei, nu. „Totul trebuie făcut conform regulilor. Vremurile se schimbă, trebuie să fim prudenţi”, indică directoarea în clipa când Mironenko părăseşte clădirea. „Am primit undă verde de la administraţia centrală ca să vă lăsăm să vedeţi craniul, dar avem de dat raportul.” Să spunem că înţelegem, că e normal, evident, nici o problemă, Larisa nu voia să audă altceva din partea noastră. Craniul acesta, sau ce a mai rămas din el, redevine o sursă de discordie, de polemică între Rusia şi… o bună parte din restul lumii. Este oare al lui Hitler? Minte Rusia? La întrebarea esenţială, cea cu privire la autenticitatea acestor oseminte, Larisa se aştepta. Răspunsul ei constă în două cuvinte: „Ştiu eu!”. Dina şi Nikolai, adjuncţii săi, ştiu şi ei. Noi nu ştim. „Cum de puteţi fi atât de siguri?” Frazele de-a gata, dinainte pregătite, repetate mecanic, Larisa ni le recită la perfecţie. Ani de anchetă, de analize, de verificări întreprinse de oamenii de ştiinţă sovietici, cei mai buni care există… Acest craniu e chiar el, e Hitler. „În orice caz, oficial e el.” Pentru prima oară, directoarea de la GARF îşi modulează discursul. Certitudinea se fisurează un pic. „Oficial”: termenul nu e anodin. Nu din punct de vedere ştiinţific, ci din punct de vedere „oficial” craniul este al lui Hitler.

Lana a terminat de completat fişa de informare. Nikolai dispare din faţa mea ca prin farmec. Caseta de dischete şi craniul sunt la dispoziţia noastră. Ne apropiem feţele de capacul din plastic. O autocolantă mare, de la marca dischetelor informatice, ne împiedică să vedem bine. Contorsiunile pe care le facem ca să-l vedem pieziş nu duc la nimic. Cu un gest al mâinii, solicit deschiderea capacului, dacă se poate. Cheia, răsucim cheia? Pantomima mea funcţionează. Nikolai scoate o cheiţă din buzunar şi descuie broasca. Apoi îşi reia locul în spatele nostru, strâns. Dar capacul nu l-a ridicat. Îmi reiau deci pantomima. De astă dată, fac gestul de a deschide, de a ridica, de două ori, încet. Larisa clipeşte din ochi, Nikolai a priceput şi deschide caseta bombănind. Craniul se află în sfârşit realmente în faţa noastră.

Fragmentul de craniu conservat la GARF şi pe care Moscova i-l atribuie lui Hitler.

Aşadar, acest fragment osos stocat într-un spaţiu strâmt, într-o banală casetă de dischete din anii ’90, ar fi Hitler. Ce ironie pentru acela care voia să zdrobească o parte a Europei şi să aservească milioane de fiinţe umane! Hitler, care se temea ca nu cumva să sfârşească într-o vitrină la Moscova³, expus de inamicul său rus ca un vulgar trofeu! N-are dreptul nici măcar la o punere în scenă demnă de importanţa dobândită în istoria contemporană: aceea de a fi fost întruparea absolută a Răului. Ruşii l-au rânduit în cotloanele uitate ale arhivelor lor şi, cu bună ştiinţă sau nu, îl tratează cu tot atâta stimă câtă ar avea pentru rămăşiţele unui câine. Şi dacă este aşa de greu de obţinut dreptul de a-l observa, nu e pentru că ruşii se tem ca nu cumva să-l deterioreze cineva sau să-i altereze conservarea, ci din motive politice. Nimeni nu mai trebuie să-l examineze şi să-i pună din nou în chestiune autenticitatea. Acest craniu este cel al lui Hitler. Fără nici un condiţional. Cel puţin pentru ruşi.

Ca să fiu sincer, o anume decepţie mă încearcă. Ăsta să fie elementul cel mai secret din arhivele ruse: o tristă bucată de os stocată într-o casetă de dischete? Când îmi amintesc că poate e vorba de ultima rămăşiţă umană a unuia dintre cei mai mari monştri politici pe care i-a cunoscut planeta, un sentiment de dezgust se adaugă decepţiei mele. Dar trebuie să ne venim în fire. Să ne întoarcem la anchetă şi să ne aducem aminte de ce ne aflăm aici: ca să ridicăm vălul de pe ultimele ore ale lui Hitler. Pentru asta, să ne punem întrebările care contează: unde a fost găsit craniul? De cine? Când? Şi mai ales cum dovedim că e vorba într-adevăr de Hitler? Vrem toate acestea. Şi pentru început, trebuie să analizăm craniul. „Să-l analizaţi?”, se miră Larisa, care surprinde conversaţia mea în engleză cu Lana. „Da, să-i facem nişte teste… ADN-ul, de pildă. Să aducem un specialist, un medic legist…” Lana traduce în detaliu cererea noastră în ruseşte. Directoarea o ascultă politicos, fără s-o întrerupă. „Astfel, n-ar mai fi nici o îndoială. Nici una. Nu se va mai ridica nici o problemă cu privire la identitatea acestui craniu, dacă e al lui Hitler sau nu. Nu e important?” Şi s-ar pune capăt celor mai nebuneşti zvonuri despre sfârşitul tiranului – Hitler în Brazilia, Hitler în Japonia, la Polul Sud…

Berlin, mai 1945

Aidoma unui monstru de legendă, unei stafii neliniştitoare, Hitler suscită o mulţime de fantasme. Încă de la căderea Berlinului, la 2 mai 1945, o întrebare devine prevalentă: a murit? A fugit? Potrivit supravieţuitorilor din buncărul său, s-a sinucis la 30 aprilie 1945. Apoi a fost ars ca să nu i se găsească cadavrul. Tocmai această absenţă a corpului declanşează iremediabil o serie de zvonuri privind eventuala-i supravieţuire. La 8 mai 1945, Leonid Leonov, uns autor de regimul sovietic, publică un text avântat în Pravda:

Vom cere stăruitor proba materială că strategul-caporal nu s-a preschimbat în vârcolac. Copiii mici din lume pot dormi liniştiţi în leagănele lor. Armatele sovietice, ca şi aliaţii lor occidentali, vor să vadă cadavrul Führerului „în mărime naturală”⁴.

Tonul e dat. Câtă vreme această probă ultimă, „în mărime naturală”, va lipsi, fantoma lui Hitler va bântui minţile. Iar mărturiile afirmând că a fost văzut se vor înmulţi.

Printre aceste poveşti, unele se bazează pe fapte tangibile. Una aduce cu un scenariu de film de spionaj. E vorba de periplul lui U-530 – U, adică Unterseeboot, „submarin” pe nemţeşte. În pofida căderii celui de-al III-lea Reich, acest submersibil a refuzat să se predea Aliaţilor şi a atins coastele argentiniene la 10 iulie 1945, poate cu ceva pasageri secreţi la bord.

La postul de comandă al U-530 – un ofiţer foarte tânăr, poate chiar prea tânăr. Îl cheamă Otto Wermuth şi n-are decât 24 de ani. Acest simplu Oberleutnant zur See (ofiţer de marină de clasa I) a fost propulsat la 10 ianuarie 1945 comandant al unui submarin de luptă. În acel ultim an al războiului, Kriegsmarine (Marina de Război germană) suferă, ca şi restul armatelor Reichului, de o nevoie flagrantă de ofiţeri experimentaţi. Desigur, Otto Wermuth nu e chiar un începător, însă n-a avut vreme să arate de ce era în stare. S-a înrolat în Kriegsmarine încă de la declanşarea războiului împotriva Poloniei, Franţei şi Regatului Unit, în septembrie 1939. Avea atunci 19 ani şi nimic din figura marţială a războinicului arian ridicat în slăvi de regimul nazist. Otto Wermuth seamănă mai degrabă cu un student delicat cu chipul său alungit, o siluetă la fel de suplă, la limita slăbiciunii, şi o privire aproape copilărească. Este foarte repede afectat la divizia „U-Boot” a Marinei de Război naziste. Formaţia sa odată terminată, pleacă în misiune, în septembrie 1941, ca ofiţer de bord la postul de observaţie. În ianuarie 1945, când se pomeneşte în fruntea lui U-530, un submersibil de ultima generaţie cu foarte mare rază de acţiune, Wermuth n-a comandat niciodată. Vasul ce-i este încredinţat îl impresionează: măsoară peste 76 de metri în lungime şi poate lua la bord până la 56 de persoane. Cu lansatoarele lui de torpile şi de mine, plus tunul de pe punte, este o armă redutabilă. Dar tânărul comandant nu va avea timp s-o dovedească realmente.

Trimis în misiune în largul coastelor americane în aprilie 1945, U-530 trage nouă torpile la sud de Long Island, aproape de golful New York, asupra unor nave aliate. Loviturile sunt toate eşuate. Nici o bombă nu-şi nimereşte ţinta. Wermuth află de capitularea germană şi primeşte ordin de la Statul său Major să se predea. Refuză şi decide să fugă spre Argentina, pe atunci o dictatură militară. Chiar dacă, sub presiunea Statelor Unite, conducătorii argentinieni au declarat război Germaniei la 27 martie 1945, ei continuă să resimtă o anumită admiraţie faţă de modelul nazist. La 10 iulie 1945, după un periplu de două luni, U-530 acostează la 400 de kilometri sud de Buenos Aires, în oraşul Mar del Plata. Wermuth se predă autorităţilor împreună cu nava şi echipajul. Foarte repede, ştirea se răspândeşte şi, odată cu ea, bănuiala prezenţei lui Adolf Hitler şi a soţiei sale Eva Braun în submarin. În afară de tentaţia fascismului, Argentina adăposteşte în Patagonia şi o comunitate germană regrupată în sate în stil bavarez – ingrediente perfecte în favoarea scenariului cu un Hitler refugiat în America Latină.

Abia debarcat, Wermuth este interogat deopotrivă de marina argentiniană şi de US Navy. Ofiţerul german e bănuit a fi acostat noaptea şi în alte mici oraşe, cu câteva ceasuri înainte de a se preda la 10 iulie. A profitat el de escale ca să debarce niscaiva pasageri ori documente? La 14 iulie 1945, ataşatul naval american de la Buenos Aires trimite o notă la Washington; în ea menţionează sosirea unui submarin ce ar fi debarcat două persoane neidentificate.

Aventura lui U-530 ajunge şi în presa argentiniană, care publică articol după articol în legătură cu un Hitler aflat în viaţă. Unul din acele reportaje, din revista Crítica de pe data de 18 iulie, afirmă că dictatorul german şi-ar fi găsit refugiu la Polul Sud, într-o zonă unde temperatura rămâne suportabilă. Spre a pune capăt zvonurilor, César Ameghino, ministrul de Externe argentinian, este silit să intervină oficial. Chiar în ziua publicării articolului cu pricina, el îi opune o dezminţire categorică: Hitler nu a fost depus de un submarin german pe coasta argentiniană.

FBI va ancheta la rându-i pista sud-americană, cu atât mai mult cu cât faimosul serviciu secret american primeşte şi el nişte rapoarte surprinzătoare. În special, cel referitor la Robert Dillon, un mediocru actor american de la Hollywood. La 14 august 1945, el contactează FBI, căruia îi declară că a întâlnit un argentinian ce ar fi participat la primirea lui Hitler în ţara sa. Din nou povestea cu submarinul! Dillon dă mai multe detalii: Führerul ar fi debarcat împreună cu două femei, un medic şi vreo 50 de oameni; ei s-ar fi ascuns prin dealurile din Anzii de Sud; Hitler ar suferi de astm şi de ulceraţii; de asemenea, şi-ar fi ras mustaţa. După verificarea întreprinsă de serviciile speciale americane, scoop-ul lui Dillon va rămâne fără urmare.

Rapoartele de acest tip se vor acumula în birourile FBI de-a lungul anilor. Ele se referă la Hitler, dar şi la prezenţa altor nazişti în Brazilia, în Chile, în Bolivia şi, desigur, în Argentina. Nu toate aceste zvonuri sunt abracadabrante. Filiere de exfiltrare a criminalilor nazişti au existat efectiv. Una dintre cele mai cunoscute este reţeaua Odessa. Ani de zile, aceasta le va permite unor oficiali ai celui de-al III-lea Reich să fugă din Europa. Este la fel de adevărat că Argentina le-a oferit azil multor torţionari nazişti. Printre cei mai celebri se numără Josef Mengele (medic în lagărul de concentrare de la Auschwitz, vinovat de experimente medicale barbare pe seama prizonierilor), Adolf Eichmann (artizan activ al „soluţiei finale”) sau Klaus Barbie (şef al Gestapo din Lyon). Dar nici urmă de Hitler.

La 10 ani de la capitularea nazistă, în iulie 1955, justiţia germană decide s-o sfârşească o dată pentru totdeauna cu dosarul Hitler. Tribunalul de la Berchtesgaden, orăşelul din Bavaria cu 7 000 de locuitori, este desemnat să conducă ancheta. O alegere pur simbolică: dictatorului german îi plăcea mult să se retragă acolo ca să se odihnească. Acolo pusese să i se construiască reşedinţa personală, Berghof. Aşadar acest tribunal de provincie avea să statueze juridic cu privire la starea Führerului: mort sau viu. Momentul nu datorează nimic hazardului: coincide cu întoarcerea prizonierilor nazişti deţinuţi de sovietici, martori-cheie ai ultimelor ore din Führerbunker, adăpostul antiaerian în care dictatorul şi-a sfârşit zilele. Aceşti apropiaţi ai lui Hitler fuseseră capturaţi de Armata Roşie şi izolaţi de îndată în închisorile din Uniunea Sovietică. Mărturiile lor nu fuseseră niciodată făcute publice, nici transmise aliaţilor occidentali. Cu atât mai puţin justiţiei germane. În 1955 totuşi, Moscova acceptă să elibereze ultimii criminali de război nazişti care putrezeau în temniţele ei – un gest politic ce are un anumit cost pentru Germania de Vest; în schimbul lor, Germania se angajează să stabilească relaţii diplomatice şi economice cu URSS. De cum se întorc, justiţia germană îi interoghează pe aceşti înalţi demnitari ai celui de-al III-lea Reich. Datorită lor, devine posibil să se tragă concluzia morţii prin sinucidere a lui Adolf Hitler şi a soţiei sale, Eva Braun, la 30 aprilie 1945.

La 25 octombrie 1956, soţii Hitler sunt declaraţi oficial morţi de către tribunalul de la Berchtesgaden⁵.

De atunci înainte, sfârşitul stăpânului celui de-al III-lea Reich poate fi aşternut pe hârtie şi intra în cărţile de istorie din lumea întreagă. FBI îşi stopează şi el cercetările. Vreme de un deceniu, serviciile secrete americane au anchetat pretutindeni în lume. Washingtonul acceptă evidenţa suicidului lui Hitler în buncărul său cu o anumită uşurare. Cu toate astea, esenţialul tot lipseşte: corpul. Nu există în epocă nici o probă fizică a morţii lui.

Până la apariţia craniului.

Începutul anului 2000. URSS nu mai există de opt ani deja, de la dizolvarea ei din 25 decembrie 1991, exact. O nouă Rusie încearcă să se reconstruiască pe ruinele unui regim comunist aflat pe ducă deja de ani de zile. Statutul ei de supraputere a dispărut în acelaşi timp cu secera şi ciocanul de pe drapelul său. Tratamentul de şoc liberal aplicat de Elţîn cu o viteză primejdioasă a tulburat echilibrul social şi economic deja precar al ţării. În ochii lumii, pericolul roşu, cu arsenalul său nuclear supradimensionat, a dispărut de-a binelea, iar noua Rusie nu mai înspăimântă pe nimeni. Ruşii se simt umiliţi.

În 2000, o speranţă se iveşte dinspre Kremlin. Un nou preşedinte tocmai a luat frâiele în mână. Sigur, e tânăr şi puţin timid, dar o rupe cu deceniul Elţîn printr-o seriozitate şi o temperanţă bine-venite. Se numeşte Vladimir Putin şi n-are decât 47 de ani. Acest locotenent-colonel din KGB are o singură idee în minte: să redea ţării sale întreaga-i splendoare şi s-o reaşeze în centrul eşichierului geopolitic mondial. Pentru început, va reaminti că Rusia este o mare putere militară şi că ea a câştigat războiul contra lui Hitler.

La 27 aprilie 2000, în ajunul celei de-a cincizeci şi cincea aniversări a victoriei împotriva Germaniei naziste, Moscova organizează o mare expoziţie a arhivelor sale secrete. Denumirea ei nu lasă nici o îndoială asupra intenţiilor preşedintelui rus: „Agonia celui de-al III-lea Reich – Pedeapsa”. Ceva nemaivăzut. În totul, 135 de documente inedite sunt dezvăluite marelui public – tot atâtea piese pe care istoricii celui de-al doilea război mondial visează să le consulte de o jumătate de veac: rapoarte ale serviciilor secrete sovietice clasate „top secret”, fotografii, obiecte… Tot ce îngăduie ridicarea vălului de pe ultimele clipe ale lui Hitler din buncărul său. Jurnalul lui Martin Bormann, secretar şi intim al Führerului, este de asemenea prezentat. „Sâmbătă, 28 aprilie: cancelaria noastră imperială nu mai e decât o grămadă de ruine. Lumea nu mai ţine decât de un fir. […] Duminică, 29: uragan de foc asupra Berlinului. Hitler şi Eva Braun s-au căsătorit”⁶. Fotografii ale copiilor Goebbels, corespondenţă a oficialilor nazişti, precum arhitectul regimului şi ministru al Armamentului şi Muniţiilor, Albert Speer: „Hitler se descompune văzând cu ochii. S-a transformat într-un ghem de nervi şi a încetat cu totul să se mai controleze”⁷. Dar punctul de atracţie al expoziţiei se află în altă parte, într-o sală specială. Un articol din cotidianul Le Monde descrie scena: „În mijlocul unei încăperi tapisate cu catifea roşie, un fragment calcinat de craniu, găurit de un glonţ, tronează într-o vitrină”⁸.

Expoziţia este un succes mondial. Toate marile mass-media occidentale se duc s-o vadă. Autorităţile ruse au câştigat pariul. În fine, aproape. Îndoieli privitoare la autenticitatea craniului se ivesc foarte repede. Întrebările presei îi stingheresc pe organizatori, între care se prenumără şi directorul Arhivelor de Stat, faimosul Serghei Mironenko, acelaşi Mironenko căruia i-am zărit umbra de-a lungul culoarelor de la GARF. În 2000, nu se strecoară pe lângă pereţi, ci se poartă mai curând cu semeţie. Domneşte ca un ţar peste Arhivele ruseşti. Ziariştii şi istoricii îl delectau cu vodcă şi alcooluri din ce în ce mai tari ca să-i intre în graţii şi mai ales ca să obţină autorizaţia de a se apropia de acea bucată de craniu exhumată din rezervele secrete. În plină expoziţie, prea puţina încredere a occidentalilor îl pune pe mândrul Mironenko într-o situaţie delicată. Cum poate el afirma că acel fragment uman este al lui Hitler? Această întrebare directorul Arhivelor o aude neîncetat. Degeaba răspunde că n-are nici o îndoială asupra autenticităţii lui, simte prea bine că asta nu-i de-ajuns. Chiar şi Alexei Litvin, unul dintre curatorii expoziţiei din 2000, trebuie să recunoască: „E adevărat că n-am procedat la o analiză ADN, dar toate mărturiile conchid că e vorba într-adevăr de Hitler”⁹. Mărturii? Nu analize ştiinţifice indiscutabile? În acel moment, Mironenko îşi dă seama de riscul de a pierde controlul situaţiei şi de a relansa o polemică în jurul dispariţiei lui Hitler.

În loc să dea înapoi, se avântă şi îndrăzneşte să meargă mai departe. O nouă expertiză? Efectuată de nişte oameni de ştiinţă occidentali? Nici o problemă! Directorului Arhivelor nu-i prisoseşte stima de sine. Numai că nu va mai izbuti niciodată să pună la loc capacul pe această cutie a Pandorei pe care tocmai o întredeschide.

Bineînţeles, autorităţile ruse nu vor autoriza aceste analize. Cu toate astea, oferta lui Mironenko face să răsară speranţe şi, cu sau fără autorizare, craniul devine ultimul mister de risipit al celui de-al doilea război mondial.

Larisa Rogovaia a fost multă vreme adjuncta lui Mironenko. Astăzi, proaspăta directoare de la GARF utilizează aceeaşi metodă ca şi ilustru-i predecesor: nu se opune niciodată frontal ziariştilor. În jurul marii mese dreptunghiulare suntem patru, în picioare, uitându-ne la craniu: Lana, cei doi arhivişti Dina şi Nikolai şi cu mine, cu ochii lipiţi de acele oseminte aproape înnegrite. Mai puţin Larisa, încă aşezată într-un mare fotoliu, imitaţie de piele neagră. Pare aproape amuzată să ne vadă aşa de impresionaţi şi dornici de a merge mai departe. Se aştepta la dorinţa noastră de a-l expertiza. Ca acum 16 ani, cum o făcuse şi Mironenko, confirmă la rândul ei că analizele asupra craniului sunt absolut de luat în considerare. Adaugă chiar că râvneşte la asemenea analize. „Pentru noi, ar fi o mare oportunitate”, pretinde ea, oferindu-ne un prim surâs de când ne întâlniserăm. „Da, ar fi perfect. O să vă susţinem în acest sens, puteţi conta pe noi.” Dina şi Nikolai aprobă în cor: „Asta ne-ar da posibilitatea de a restabili adevărul şi de a pune capăt acestei polemici dezastruoase – cea declanşată acum câţiva ani de un aşa-zis cercetător american”.

Grimasa subită a Larisei îi disimulează cu greu dezgustul profund. Cei doi amploaiaţi s-au încordat de parcă li s-ar fi turnat în cap o găleată de apă rece ca gheaţa. Anevoie încearcă să nu-şi piardă cumva cumpătul. De ce această tulburare? Oare directoarea de la GARF face aluzie la travaliul efectuat de o echipă de cercetători americani în 2009? Afacerea făcuse mult zgomot în epocă. Nick Bellantoni, un profesor de arheologie de la Universitatea din Connecticut (Statele Unite), pretindea că prelevase un fragment din craniu. Această prelevare osoasă fusese apoi analizată în laboratorul de genetică al universităţii sale, iar rezultatul difuzat într-un documentar televizat de un canal american, History Channel. „Structura osoasă pare foarte fină”, o descria arheologul american. „Oasele bărbaţilor sunt mult mai robuste, iar suturile ce asamblează diferitele părţi ale craniului corespund unei fiinţe umane care avea mai puţin de 40 de ani.” Bellantoni era pe cale de a distruge scenariul autorităţilor ruse. Sprijinindu-se şi pe testul ADN, el pretinde că, în plus, craniul conservat la Moscova ar fi cel al unei femei. Nimic de-a face cu Hitler. Îndoiala renăştea. Teoriile complotului şi evadării Führerului îşi găseau un nou ecou odată cu aceste dezvăluiri americane.

Scoop-ul lui Bellantoni a fost imediat reluat în presa din întreaga lume. Informaţia se rezuma astfel: ani de-a rândul, ruşii au minţit! Pentru Moscova afrontul a fost totodată dureros şi umilitor. Nici astăzi treaba nu e înghiţită, cu atât mai mult cu cât direcţia GARF afirmă că nu l-a văzut nicicând pe acel arheolog american în incinta ei, că nu există nici urmă a vreunei autorizaţii de prelevare. Dina scoate fişa de prezenţă completată de Lana. Pe mai multe coloane, câteva nume le precedă pe ale noastre. E vorba de rarii vizitatori care au avut privilegiul de a vedea craniul. În peste 20 de ani, nu sunt mai mulţi de 10. Dina ne-o arată ca dovadă a bunei lor credinţe. „Toate echipele de ziarişti şi de cercetători care au văzut craniul au semnat acest document. Priviţi, numele americanului nu figurează în el. N-a venit aici.” În mod curios, trecerea lui prin localurile de la GARF n-a fost consemnată în registre, spre deosebire de vizita noastră. Nick Bellantoni nu neagă această ciudăţenie administrativă. Când l-am întrebat pe e-mail, ne-a răspuns pur şi simplu că „toate procedurile în vederea travaliului meu în arhivele ruse au fost gerate de producătorii canalului de televiziune History Channel. Deci nu e surprinzător că numele meu nu se află pe acea listă. Pesemne că înregistrarea s-a făcut pe numele canalului History Channel sau pe cele ale producătorilor”. Argument respins de directoarea Arhivelor. Pentru a fi foarte limpede, ea ne-a redactat o scrisoare oficială: „Vă informez că GARF nu au încheiat nici un acord cu vreun canal de televiziune, cu D-l Bellantoni sau cu oricine altcineva pentru a efectua un examen ADN pornind de la un fragment din craniul lui Hitler”. Să fi acţionat arheologul american fără autorizare? Pentru mediile ruse, nu poate fi vorba de altceva. Afacerea luase întorsătura unui scandal naţional. Arheologul din Connecticut se pomeneşte în centrul unei polemici aproape ideologice: Vestul împotriva Estului, blocul capitalist împotriva fostului bloc comunist. În 2010, la televiziunea naţională rusă NTV (apropiată de puterea rusă), o întreagă emisiune a fost consacrată scoop-ului lui Bellantoni. În prezenţa mai ales a istoricilor ruşi ai celui de-al doilea război mondial şi a altor personalităţi populare în vârstă care au cunoscut războiul, americanul încerca să calmeze spiritele şi îndeosebi să nu treacă drept un jefuitor de arhive. Pentru început, asigură că a lucrat în perfectă legalitate. „Am primit autorizaţia oficială a arhivelor ruse, cu care am încheiat un contract ca să ne facem treaba acolo.” Afirmaţie respinsă de GARF, după cum am văzut deja.

Dar să reluăm firul interviului lui Nick Bellantoni la NTV. Prezentatorul îl interoghează cu privire la analizele pe care le-a efectuat pe craniu:

Aţi hotărât să întreprindeţi aceste lucrări pentru a preleva personal câteva bucăţi din craniu…

Bellantoni: Nu. N-am făcut-o! […] Ştiţi, există o mulţime de dificultăţi când lucrezi cu nişte resturi arse. Pentru geneticieni, explorarea acestei materii e un adevărat coşmar. Este extrem de greu să extragi dintr-un astfel de material marcatorii care fixează sexul. Cromozomii pe care-i conţine, noi am reuşit totuşi să stabilim că sunt ai unei femei. Deci se poate conchide că respectivul craniu care se află la dumneavoastră îi aparţinea unei femei. Era poate al Evei Braun, dar nu suntem siguri.

În platoul emisiunii, printre invitaţi, o damă înaintată în vârstă se revoltă. O cheamă Rimma Markova. Această actriţă celebră fiindcă jucase în filme sovietice întrupează nostalgia după regimul stalinist. În ciuda celor 85 de ani ai ei, nu e lipsită de vehemenţă:

Cum a putut preleva acele fragmente? Uite că acum anunţă lumii că le-a furat! Ar trebui să fie băgat la închisoare pentru ce-a făcut.

Bellantoni: Eu sunt doar un om de ştiinţă care a fost invitat să examineze craniul respectiv.

Rimma Markova: Spuneţi-ne cine v-a dat acele eşantioane – personalul arhivelor sau reprezentanţii canalului dumneavoastră de televiziune?

Mereu aceeaşi întrebare. Bellantoni e încolţit. Va claca oare în direct?

Bellantoni: Am fost autorizaţi să examinăm şi să luăm nişte eşantioane. Asta făcea parte din contract. Ţin să subliniez încă o dată că am lucrat la acest proiect în calitate de om de ştiinţă. Dacă doriţi mai multe detalii, puneţi-le această întrebare responsabililor canalului [History Channel – n. aut.].

Au trecut şapte ani. I-am cerut la rându-ne lui Nick Bellantoni să ne explice cum obţinuse fragmentele acelea de craniu. N-a întârziat să ne răspundă:

Echipa noastră a fost autorizată să ia câteva bucăţele de os ars care se desprinseseră de craniu. N-am deteriorat craniul şi nici n-am luat eşantioane direct din el […]. Nu eu am adus aceste bucăţi în Statele Unite. Ne-au fost remise de producători când ne-am întors la universitate ca să le analizăm. Îmi închipui că bucăţile au fost date de oficiali. Puteţi verifica la History Channel.

Asta am şi făcut.

Joanna Forscher a fost producătoarea documentarului cu Nick Bellantoni despre craniul lui Hitler. Răspunsul ei la întrebările noastre are meritul de a fi concis: „Mi s-a pus deseori această întrebare şi, din păcate, nu pot dezvălui detalii privind modul în care am avut acces la craniu”. Şi conchide cu o misterioasă remarcă: „Împrejurările accesului nostru oricum nu mai pot fi reproduse”.

La şapte ani de la intervenţia lui Bellantoni şi a echipei de la History Channel, misterul rămâne intact. Iar GARF, profund traumatizate.

Larisa strânge din dinţi. Furia ei nu pe noi ne priveşte. Îi fulgeră din ochi pe Dina şi pe Nikolai. O chestiune de corupţie? Bani daţi vreunui funcţionar de la Arhive ca să-l lase pe cercetătorul american câteva clipe singur cu „trofeul” lui Stalin? „Nu ştim ce s-a întâmplat”, tranşează directoarea ridicându-se în picioare. „Sigur e că totul a fost ilegal, iar noi negăm rezultatele acestor analize.”

Întâlnirea noastră e cât pe ce să eşueze brusc. Trebuie găsit un mijloc de a o prelungi, de a ne lăsa răgaz ca s-o convingem pe directoare de buna noastră credinţă. Şi noi vrem să facem teste pe acest craniu. Cine ne poate face rost de autorizaţie? Întrebare esenţială, singura ce contează şi pe care Lana o pune în clipa când Larisa părăseşte încăperea. Nici un răspuns. Fără să se descumpănească, ea o urmează pe culoar, n-o slăbeşte deloc. Ajung acum în secretariat, încă vreo câţiva metri şi directoarea va fi intrat în biroul ei. Buna-cuviinţă rusească ne va împiedica s-o urmăm acolo fără a fi poftiţi. „Cum trebuie procedat?”, repetă Lana cât mai politicos cu putinţă. „Ţine numai de dumneavoastră? Sau de biroul Preşedintelui…?” Agasată, Larisa se întoarce. „Sigur că nu de mine”, începe ea înainte de a relua: „Vedeţi la Biroul de Investigaţii! E vorba nici mai mult, nici mai puţin decât de o anchetă criminală asupra unui cadavru, unei bucăţi de cadavru. Departamentul de Justiţie e cel care poate redeschide această anchetă”. Cenuşiul zidurilor ce ne înconjoară nu ni s-a părut nicicând mai deprimant ca în clipa aceea. Capcana se închide iarăşi. Birocraţia rusă, acest copil hidos născut din cei 70 de ani de sovietism, ne aşteaptă, gata să ne zdrobească. „Ştiu, asta poate dura luni de zile, dar o să vă sprijin.” Larisa simte că suntem descurajaţi. Pare aproape mâhnită. „Nu vă faceţi griji”, termină ea adresându-ni-se. Spasiba, spasiba. Lana îi mulţumeşte şi-mi face semn s-o imit şi eu. Din nou chipul directoarei se destinde: „În fapt, cine ar veni să facă analizele? Găsiţi pe cineva ireproşabil din punct de vedere ştiinţific, şi nu pe vreun american. Mai ales nu un american”.

Note

1. „Svetlana about Svetlana, film, scenariu şi regie Lana Parshina, 2008. Distribuit de Icarus Films, 2009” – Rosemary Sullivan, Fiica lui Stalin. Viaţa extraordinară a Svetlanei Allilueva (titlul original: Stalin’s Daughter: The Extraordinary and Tumultuous Life of Svetlana Alliluyeva), Corint, 2017, p. 726, traducere (precară, ca şi redactarea) din engleză de Alfred Neagu şi Junona Tutunea. Năzuroasă la bătrâneţe, fiica lui Stalin a spus pe urmă: „Am fost păcălită să particip la acest film. Fata asta mi-a spus că e studentă şi că trebuie să prezinte ceva diferit la şcoală, iar acum aflu că filmul va fi difuzat la televiziune de către BBC World Service, în engleză. Şi în Rusia. De-aia a insistat să dau interviul în rusă!” – apud Beata de Robien, Blestemul Svetlanei. Povestea fiicei lui Stalin, Humanitas, 2018, p. 430, traducere din franceză de Mariana Piroteală (n. trad.).

2. „În septembrie 1967 [eroare în ediţia franceză; e vorba în realitate de 1957, cum scrie Rosemary Sullivan, op. cit., p. 229, căci Voroşilov, de care va fi vorba mai jos, se retrăsese în 1960 din viaţa politică], mi-am schimbat numele de Stalina în Alliluieva: conform legii sovietice, copiii poartă după voie numele tatălui sau al mamei lor. Nu mai puteam suporta acest cuvânt de «Stalin» [< rus. stal, „oţel”]: sunetul său metalic, tăios, îmi rănea urechea, ochii, inima. M-am dus la Preşedinte: în acel moment, era Voroşilov, un vechi prieten al familiei care ţinuse mult la mama. Cancelaria Prezidiului putea scurta formalităţile şi voiam să aflu părerea lui Voroşilov despre decizia mea. N-a fost deloc surprins şi mi-a spus: «Ai făcut bine». Avusesem deja dorinţa de a lua numele mamei când intrasem la Universitate. I-am vorbit despre asta lui tata: «Stalin, până la urmă, nu e numele tău, ci un pseudonim politic». N-a răspuns; am văzut în ochii lui că eram pe cale să-i fac ceva rău şi m-am oprit aici. Acum eram liberă să fac ce voiam. Mi-am schimbat numele. Mulţi oameni în URSS m-au condamnat. Primul funcţionar care mi-a văzut noile acte a avut un soi de frison, apoi m-a întrebat cu compasiune: «V-au forţat să faceţi asta?». Nu voia să creadă că eu însămi cerusem schimbarea”, cf. Svetlana Alliluyeva, En une seule année, Paris, Robert Laffont, 1970, p. 148, traduit du russe par Nadiejda Gneditz. Traducerea franceză şi-a luat unele libertăţi nepermise faţă de textul original: „…pagini, paragrafe şi fraze […] fuseseră omise. În schimb fuseseră inserate bancuri, fraze haioase [sic!]. Unele accente critice la adresa regimului sovietic fuseseră îndulcite, atitudini amicale faţă de americani fuseseră înlăturate”, astfel că editura americană Harper & Row şi avocaţii Svetlanei „au cerut retragerea traducerii [franceze] de pe piaţă”, specifică Rosemary Sullivan, op. cit., p. 403 (n. trad.).

3. „Nu vreau ca, după moartea mea, să fiu expus într-un muzeu rusesc”, îi spunea Hitler aghiotantului său Otto Günsche – apud Erich Kempka, Ultimele zile cu Adolf Hitler. Completări şi explicaţii de Erich Kern, Meteor Press, 2013, p. 73, traducere din germană de Catrina-Alexandra Ciornei (n. trad.).

4. Le Monde, 09.05.1945 (n. aut.).

5. „Nu poate exista nici cea mai mică îndoială cu privire la faptul că, în ziua de 30 aprilie 1945, Adolf Hitler şi-a pus capăt zilelor în Cancelarie cu propria sa mână, împuşcându-se în tâmpla dreaptă” – concluzia Tribunalului Federal din Berchtesgaden condus de Dr. Heinrich Stephanus, care a cercetat cazul din 1952 în 1956, la cererea surorii lui Hitler, Paula Hitler-Wolf; aceasta a cerut un certificat de moştenitor, imposibil de eliberat însă „în absenţa unui certificat de deces al lui Hitler” – apud Anton Joachimsthaler, Sfârşitul lui Hitler (titlul original: The Last Days of Hitler), LIDER, s.a., pp. 11-13, traducere de Anca Irina Ionescu. („Declaraţia morţii lui Hitler a fost cerută în 1952 în scopul de a se recunoaşte guvernului austriac titlul legal asupra unui tablou confiscat al lui Vermeer, Artistul în atelierul său, pe care Hitler îl achiziţionase de la contele Jaromir Czernin-Morzin” – versiunea lui Hugh R. Trevor-Roper, agent MI6 devenit istoric, Ultimele zile ale lui Hitler, Humanitas, 1993, p. 44, n. 2, traducere din engleză de Sandu Lăzărescu.) Comentariul lui Joachimsthaler: „Excelenta activitate desfăşurată de Dr. Stephanus şi de ceilalţi experţi timp de patru ani merită toată admiraţia. Cu toate acestea, procedura conţine o eroare regretabilă şi foarte serioasă: procesul lui Hitler a fost judecat cu uşile închise! […] Motivul invocat a fost acela ca martorii să nu se influenţeze reciproc. Din nefericire, această situaţie a dat loc la multe speculaţii şi relatări dintre cele mai fanteziste, aşa cum o dovedesc nenumăratele cărţi şi articole publicate pe această temă în următorii 43 de ani. În ciuda faptului că Tribunalul Federal din Berchtesgaden a confirmat faptele şi le-a publicat în zilele de 26/27 octombrie 1958 într-un comunicat de presă de şase pagini, care conţinea toate amănuntele, se pare că nimeni nu i-a dat crezare. Rezultatele nu au fost evaluate şi recunoscute la scară naţională, aşa cum ar fi meritat” – op. cit., p. 14 (n. trad.).

6. Cf. Elena Rjevskaia, Miros de migdale amare. Din notele unui translator militar. Roman-document, Meridiane, 1979, versiune românească (adică text selectat de cenzura epocii) de Penke Muşatescu, pp. 116-117 (unde se citează din „agenda-jurnal” a lui Bormann, „păstrată la arhivă”): „Vineri, 27 aprilie. […] Cancelaria noastră se transformă în ruine. Pacea atârnă acum de un fir de aţă.” Ib., p. 85: „Duminică, 29 aprilie. […] Cununia [sic!] lui Adolf Hitler cu Eva Braun”. Rjevskaia, vorbitoare de germană, lucra ca traducătoare pentru serviciul de informaţii SMERŞ al Armatei a 3-a ruse de asalt (n. trad.).

7. Cf. Albert Speer, În umbra lui Hitler. Memorii, Nemira, 1997, vol. II, p. 67, traducere de Ion Nastasia şi Şerban Nastasia: „Cât de mult se schimbase temerarul caporal din primul război mondial! Nu mai era decât o epavă, un pachet de nervi, care nu-şi mai putea ascunde reacţiile”. Cf. şi Elena Rjevskaia, op. cit., p. 108: „Comportamentul şi starea lui fizică tindeau spre cel mai coborât nivel”. Cu toate acestea, ordonanţa Führerului, Heinz Linge, va nota: „Chiar şi în această etapă a vieţii, Hitler era un gigant care punea în umbră tot ce se afla în jurul său” – v. Heinz Linge, Cu Hitler până la sfârşit. Memoriile ordonanţei lui Hitler (titlul original: Bis zum Untergang. Als Chef des Persönlichen Dienstes bei Hitler), Corint, 2014, pp. 250-251, traducere din limba germană de Roland Schenn. Anton Joachimsthaler va întări spusele lui Linge, cf.: „Însă mintea lui Hitler rămăsese activă. În ciuda deteriorării fizice, energia şi voinţa lui au rămas nezdruncinate până la sfârşit – ceea ce probabil i-a uimit pe cei ce l-au urmărit zi de zi. S-a luptat împotriva declinului fizic cu o voinţă incredibilă şi s-a revoltat hotărât împotriva destinului său până în ultima clipă, mânat de nevoia de a-şi ascunde înfrângerea fizică, psihică, politică şi militară” – Sfârşitul lui Hitler, op. cit., p. 128 (n. trad.).

8. Le Monde, 02.05.2000, Agathe Duparc (n. aut.).

9. Libération, 02.05.2000, Hélène Despic-Popovic (n. aut.).