Attila Bartis, A vége

Copyright © Bartis Attila, 2015

All rights reserved

© 2017 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-6992-9

ISBN PDF: 978-973-46-6993-6

ISBN print: 978-973-46-7026-0

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: © Szűcs Attila (1967-), Cameră cu cîine negru

Traducerea acestei cărţi a fost finanţată de:

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

ATTILA BARTIS s-a născut în 1968 la Tîrgu Mureş şi a emigrat în Ungaria împreună cu familia în anul 1984. Considerat astăzi unul dintre cei mai importanţi prozatori maghiari contemporani, a debutat în 1995 cu romanul A séta (Plimbarea, Polirom, 2008). În 1998 a publicat volumul de nuvele A kéklő pára (Aburul albăstrui), urmat în 2001 de romanul A nyugalom (Tihna, Polirom, 2017), care a inspirat drama Anyám, Kleopátra (2002; Mama mea, Cleopatra), şi de volumul de nuvele A Lázár apokrifek (2005; Apocrifele lui Lazăr). În 2015 îi apare romanul A vége (Sfîrşitul). De-a lungul carierei i-au fost decernate numeroase distincţii literare importante, printre care se numără Premiul Tibor Déry (1997), Premiul Sándor Márai (2002), Premiul Attila József (2005), Premiul Szép Ernő (2010), dar şi Ordinul de Merit Marea Cruce a Ungariei în grad de cavaler (2006), oferit de statul maghiar ca recompensă pentru promovarea literaturii maghiare peste hotare. De altfel, Bartis este unul dintre cei mai traduşi scriitori maghiari de azi. Romanul Plimbarea a apărut în 1999 în germană, în 2009 în franceză, în 2016 în spaniolă, iar Tihna a cunoscut mai multe traduceri (în germană, franceză, engleză, suedeză, slovenă, italiană, spaniolă, română etc.), fiind pînă în prezent cel mai popular roman al său. Prozatorul maghiar este cunoscut şi pentru pasiunea sa pentru arta fotografică, una dintre cele mai cunoscute expoziţii ale lui fiind Moştenirea Engelhard. În 2010 a publicat albumul fotografic A csöndet úgy (Liniştea aşa). În prezent Attila Bartis trăieşte în Budapesta.

„Cumpăr leagăn, chiar şi folosit.“

(Népújság, Tg. Mureş,
anunţ la mica publicitate)

PARTEA ÎNTÎI

Sîmbătă dis-de-dimineaţă, cînd încă nu se ridicase ceaţa, eu eram în drum spre aeroport. La capătul cîmpului de la marginea oraşului, unde şoseaua coteşte spre terminalul al doilea, în mijlocul ei zăcea un cîine. Încă se mai mişca. Şoferul a frînat, a tras pe dreapta şi a coborît. A scos de sub jachetă un cablu de oţel, a plesnit de vreo două ori animalul în tîmplă şi l-a tîrît de picioarele din spate la marginea drumului. Îmi cer scuze, a spus el după ce s-a urcat în maşină. Nu face nimic, i-am răspuns eu.

Mă numesc András Szabad, am cincizeci şi doi de ani şi sînt fotograf. Destul de cunoscut. Mai precis, foarte cunoscut. Dar desigur că, în sine, acest fapt nu este un motiv destul de întemeiat ca un om să-şi aştearnă viaţa pe hîrtie.

M-am dus la Stockholm ca să-mi fac nişte analize.

Nu mai fotografiez de doi ani. De cînd a murit Éva.

Vreau să precizez din capul locului că nu cred în Dumnezeu. Multă vreme am gîndit altfel, dar acum am impresia că lucrurile s-au limpezit. Bineînţeles că aici e vorba despre mine, nu despre Dumnezeu. Îmi lipseşte credinţa. Speranţa fără credinţă nu e altceva decît o simplă înşiruire a şanselor. Iar aceasta, ca toate înşiruirile, este puţin ridicolă.

De pildă: dacă medicul de la Budapesta nu a încurcat rezultatele. Poate că da, poate că nu.

Totuşi, chiar dacă nu sînt în stare să găsesc în Dumnezeu cauzalitatea indubitabilă, trebuie să recunosc că există un fel de providenţă. Poate mult mai puternică decît voinţa noastră, poate izvorîtă din sufletul nostru. Nimeni nu o să afle vreodată asta.

Kornél mi-a spus să-mi aştern viaţa pe hîrtie. Dacă ai o privire de ansamblu asupra întregului, lucrurile se limpezesc de la sine.

(Budapesta, 1960, toamna)

De fapt, din perioada aceea nu mi-a mai rămas în amintire decît întunericul. Mai bine zis, semiobscuritatea. Au trecut exact trei ani de cînd am sosit cu Tata în semiobscuritatea cu miros de gudron a Gării de Est. Dimineţile erau de prisos, fiindcă nu făceau decît să scoată în evidenţă cenuşiul profund. Era un alt fel de întuneric decît cel în care ne petrecuserăm ultimii trei ani. Ştiam că aceia aveau un sfîrşit. Aveam o hîrtie ştampilată pentru cei trei ani. Dar pe ea nu se menţiona că, în loc de Tata, din puşcărie va ieşi o umbră, nici că, de îndată ce va intra pe uşă, cei trei ani o vor băga pe Mama în groapă. Dar ştiam că vor fi trei. Şi că nu exista nici o lege a naturii, nici o formulă fizică, oricît de riguroasă, care să fie mai importantă decît această certitudine: trei. Mama nu ar fi murit pentru nimic în lume în primul sau în al doilea an. Dacă era să fie trei, atunci trei să fie. Ca să aştepte pînă ce se întoarce acasă Tata sau cel puţin umbra lui.

Am căutat un bufet, ca să-şi cumpere ţigări, apoi am pornit pe jos pînă la casa de raport în care locuiesc de obicei şi acum. Îl strîngeau pantofii. Adică iniţial i-au fost buni, dar în timp ce împachetam, i s-au umflat picioarele, nu putea să meargă ca lumea nici cu bastonul. Am vrut să-i iau geamantanul, dar nu mi l-a dat, aşa că ne-am oprit la fiecare colţ, ca să-şi tragă sufletul. Ştia drumul, nu era prima oară pe-aici, aşa că nu am fost nevoiţi să cerem nimănui indicaţii.

Am întîlnit pe stradă cîţiva trecători răzleţi. Magazinele erau deschise. Portarul tocmai scotea tomberoanele de gunoi pe trotuar. Tata îl întîlnise deja, aşa că acum m-a prezentat pe mine, apoi am urcat în locuinţă.

Cheia mergea greu, iar în antreu nu ardea lumina. În camere atîrna cîte un bec gol de douăzeci şi cinci de waţi. Toate erau aprinse. În bucătărie era unul de o sută. Tata m-a întrebat ce cameră vreau să-mi aleg. M-am uitat pe fereastră: din ambele încăperi priveliştea era aceeaşi. I-am răspuns că mi-e indiferent, aşa că am rămas în cea de-a doua, în care eram. Tata mi-a adus geamantanul din antreu. S-a foit o vreme cu el pînă să-i găsească locul şi în cele din urmă l-a pus în mijlocul camerei. Eu mă uitam la casa de peste drum. În dosul unei perdele de nailon, o femeie în vîrstă tocmai uda florile.

De altfel, locuinţa nu era chiar goală. Fostul locatar lăsase în urma lui cîte o saltea, un birou din PFL între cele două ferestre din camera mea şi un scaun, iar în camera Tatei, un şifonier cu uşa desprinsă din balamale. Şi, bineînţeles, cele două sobe de teracotă. În bucătărie era un aragaz Căminul, un credenţ roşu, tot din PFL, şi o măsuţă de spălat vase. A fost primul lucru pe care l-am aruncat după ce a murit Tata.

Am luat scaunul şi l-am pus în mijlocul camerei, lîngă geamantan. M-am aşezat acolo, nu la masă. Aceea era deja oarecum a mea. Tata m-a întrebat dacă vreau să închidă uşa dintre camere. I-am spus că da. Era o uşă cu două canaturi, l-am ajutat să împingă zăvorul. Am închis-o şi aşa a rămas.

Am auzit ţăcănitul închizătorii de la geamantan, apoi pe Tata cum plînge. Pînă la urmă s-a potolit şi a închis geamantanul. Nu-l mai auzisem niciodată plîngînd.

Mi-a strigat că el coboară să cumpere chifle şi nişte mezeluri. Bine, i-am răspuns. După ce am auzit uşa de la intrare închizîndu-se, am mai aşteptat un pic, dar pînă la urmă tot m-am decis să ies ca să mă piş. În baie am văzut o gînganie neagră alergînd pe ciment. Am stins lumina şi m-am pişat în chiuvetă. Apoi am lăsat apa să curgă pînă ce s-a întors Tata cu două chifle, două sute de grame de parizer şi o hartă a Budapestei.

Am mîncat în camera mea, fiindcă acolo era masa. Eu m-am aşezat pe marginea valizei, Tata, pe scaun. Am aruncat firimiturile şi pungile de hîrtie în veceu, apoi Tata a desfăşurat harta, ca să-mi arate unde eram.

Notează-ţi că e o stradă paralelă cu bulevardul Lenin. Cobori la 7 Noiembrie şi porneşti pe Republicii, spre Piaţa Eroilor. Poţi să vii şi cu metroul, dar e aproape. Sau vii pe Maiakovski. Szív. Strada Szív, numărul opt. S-o ai întotdeauna la tine, aşa nu o să te rătăceşti niciodată.

Aşa că am împăturit-o, am pus-o în buzunar şi nu m-am despărţit ani la rînd de ea. Dar nici nu m-am prea rătăcit. De fapt habar n-aveam de unde să iau tramvaiul pînă la 7 Noiembrie. Abia în ziua a doua mi-am dat seama că trăiam deja în oraşul acela fără să fi ieşit vreodată din casă. Atunci am luat harta şi m-am uitat cum să ajung pînă la Dunăre. Prima la stînga, apoi la dreapta pe Lenin, pînă la capăt. Calculat la scară, nu era mai departe ca Păduricea. Aşa că nu trebuia să iau tramvaiul.

(pe pod)

În colţul de peste drum încă mai funcţiona tutungeria. Tot acolo ne-am dus şi să telefonăm, asta mai tîrziu. Am intrat ca să-mi cumpăr ţigări. Vînzătorul m-a întrebat de care, dar eu nu le ştiam decît pe cele pe care le fuma Tata – Sirena. Am luat un pachet. Am uitat de chibrituri. Am găsit Dunărea uşor. Pe înserat. M-am dus pînă la mijlocul podului, ca să văd ambele maluri deodată. Apoi i-am cerut unui trecător un foc. Nu mai fumasem niciodată, cu toate că nu îmi interzisese nimeni s-o fac. Ştiam că mă va apuca ameţeala, aşa că m-am prins de balustradă. Sub mine erau vîrtejuri, prin spatele meu a trecut un tramvai. Tot podul a trepidat.

A venit o femeie cu un copil. Apoi doi bărbaţi. A mai venit o femeie într-un fulgarin cenuşiu, care, de la distanţă, am crezut că era Imolka. Cînd i-am cerut al doilea foc, bărbatul mi-a dat chibriturile, aşa că n-a mai trebuit să cer altul. În ciuda tramvaielor, mulţi oameni traversau podul pe jos. Acasă, în atîta amar de vreme, aş fi salutat cel puţin cinci cunoscuţi. Pînă ce am fumat a zecea ţigară, vîntul îngheţat m-a pătruns pînă la oase. Speram că femeia care semăna cu Imolka se va întoarce tot pe aici, însă nu a făcut-o. Dar nici dacă s-ar fi întors, tot nu s-ar fi întîmplat nimic. În dreapta cetatea, în stînga Parlamentul, la mijloc un remorcher cu şlepurile încărcate.

(magazionerul)

Iniţial mobilele urmau să sosească peste trei zile, cu camionul. Am luat o mătură şi o cîrpă de şters pe jos. Portarul mi-a dat o scară. Se numea Gyula Korbán şi trăia singur. Locuinţa lui de serviciu era în dosul curţii, lîngă veceurile comune. Scotea în stradă tomberoanele de gunoi, iarna împrăştia sare pe trotuar şi scria denunţuri, altă treabă nu avea. Sînt convins că, în afară de Tata şi de mine, toţi cei din casă se temeau de el. Noi nu aveam de ce să ne temem. Tata fusese denunţat de agenţi mult mai importanţi decît portarul acesta. Am făcut curăţenie, cu toate că nu era cine ştie ce mizerie. Radioul rămăsese în camion, aşa că nu am putut să lucrez pe muzică, dar am frecat parchetul cu o pînză înmuiată în ceară, cum făceam şi împreună cu Mama. Pînă la urmă nu a mai sosit nimic. Tata a mai aşteptat o zi, apoi s-a dus să se intereseze. A intervenit o problemă cu foaia de parcurs, dar în două zile soseşte, i s-a spus la telefon. Apoi au zis că le-am dat, cică, o adresă greşită şi camionul s-a întors la Mélyvár. Nu le dăduserăm nici o adresă greşită.

Tata a început să lucreze în a treia zi. Era magazioner la fabrica de cauciucuri, lîngă cimitir. Munca asta măcar nu-i dăuna la picioare. De cînd ieşise din închisoare, nu prea mai putea umbla fără baston. Dar şi pînă atunci se folosea de baston. Încă din copilărie. A aranjat să intru la liceu, dar fără nici un rost, fiindcă tot nu m-ar fi primit la facultate. Poate că oricum nu m-aş fi dus. Nu eram făcut pentru aşa ceva. Mergeam la ore doar atît cît să nu fiu exmatriculat. Aşa măcar puteau să-mi motiveze liniştiţi absenţele, ca să nu fiu considerat un parazit periculos pentru societate. N-am avut nici o legătură mai serioasă pînă cînd la şcoala aceea a venit Adél Selyem.

Din cînd în cînd Tata se ducea în vizită la vreunul dintre vechii lui cunoscuţi de la Budapesta. Unii i-au spus din uşă să nu mai pună piciorul acolo, alţii doar după ce au aflat că tocmai ieşise din puşcărie. Dar bineînţeles că au fost şi unii care-l invitau duminica la prînz. Care-mi dădeau haine, iar uneori şi cărţi. Aşa s-au purtat cei mai mulţi. Mult mai mulţi. Şi n-a fost vina lor că s-au pierdut în întunecimea dimprejur. S-au pierdut şi cei care nu deschideau uşa decît atît cît o permitea lanţul de siguranţă.

Ar fi trebuit să ne petrecem Crăciunul la nişte cunoscuţi, dar au renunţat. Nu de teamă sau din rea-voinţă, ci pentru că băiatul lor a ajuns la spital. Aşa că am rămas acasă cu Tata. Vînzătorii de la hale începuseră deja să-şi împacheteze marfa, dar tot a mai apucat să cumpere un brăduţ. Suportul pomului, împreună cu globurile, erau în camion, aşa că l-am sprijinit de perete, într-un colţ. Lumînări aveam de cîteva săptămîni, cînd le-am primit de la portar, fiindcă ne-a sărit siguranţa electrică. Le-am aprins, ne-am aşezat lîngă pom şi am cîntat Stille Nacht. Apoi Tata s-a dus în camera lui şi s-a întors cu un Zorki şi o rolă de film Forte.

Crăciun fericit, fiule.

(Zorki-ul)

Prima oară am fotografiat Dunărea. Asta dacă nu punem la socoteală pozele pe care i le-am făcut Mamei cînd a murit. Dar ele nu mai există, fiindcă filmul se rupsese, iar eu am fotografiat ore întregi în gol. A doua zi de Crăciun am ieşit pe pod, ca aproape în fiecare seară. Am pus Zorki-ul pe balustradă, ca să nu se mişte, şi am aşteptat să treacă tramvaiul, ca să nu trepideze podul. Voiam să fac o fotografie ieşită din comun, dar la vremea aceea a trebuit să mă mulţumesc cu atît. În dreapta cetatea, în stînga Parlamentul, iar la mijloc spărgătorul de gheaţă. Se făcuse deja întuneric, am calculat că aşa, cu diafragma deschisă, mi-ar trebui un minut, dar mie îmi era de ajuns şi o jumătate, ca să nu lumineze decît felinarele şi blocurile de gheaţă. Am apăsat pe buton, am numărat în sinea mea pînă la treizeci, apoi am ridicat degetul. Dar nu m-am gîndit că eternitatea nu constă în ceea ce mi se arată în faţa ochilor. Că într-o jumătate de minut farurile automobilelor şerpuiesc pînă departe, iar fluviul cară cu el vase şi sloiuri de gheaţă.

A doua fotografie am făcut-o cu becul gol care atîrna din tavan. A ieşit supraexpusă. A treia a fost cu pomul de Crăciun din colţul camerei. După aceea am pus aparatul în toc şi nu l-am mai scos zile la rînd. Nu am avut nici un motiv. Apoi, a doua zi după Anul Nou, în casa de peste drum, cu un etaj mai jos, s-a mutat o femeie de vreo patruzeci de ani. Nu era frumoasă, ci mai degrabă anostă, dar deschidea larg geamul în fiecare dimineaţă. Ca să-şi pună perna şi plapuma la aerisit. Purta un capot albastru, matlasat, şi un batic pe cap. Duminica se trezea odată cu bătrîna din faţa mea, aşa că am făcut cîteva poze cu una care-şi aerisea aşternutul şi cu cealaltă, care-şi uda florile. De fapt, după bradul din colţ, nu le-am mai fotografiat decît pe ele. Am mai făcut o poză şi cu bătătorul de covoare din curte, ca să termin filmul, apoi am găsit un laborator undeva pe lîngă pilonul din Pesta al fostului pod Elisabeta, care a fost bombardat.

Am cerut din fiecare clişeu cîte o fotografie cît o carte poştală. Laborantul era un bărbat slab, de vreo cincizeci de ani. Un tip binevoitor. Care a binevoit ca, în loc de treizeci şi şase de poziţii, să nu-mi mărească decît şase. Mi-a spus că toate celelalte erau la fel. Dacă am stricat filmul degeaba, măcar să fac economie la hîrtie. Nici nu înţelege de ce apar mereu aceleaşi ferestre. Iar cea cu Dunărea şi cea cu becul sînt ca vai de capul lor. Una e mişcată, iar cealaltă, voalată. I-am dat dreptate, am observat şi eu. Apoi a prins curaj şi a continuat spunîndu-mi că nici cea cu bradul n-avea nici un chichirez. Un brad pe parchet, într-un colţ, şi nimic mai mult. I-am spus că e pomul de Crăciun, dar nici nu m-a auzit. Iar bătătorul, aşa, gol, n-are nici un rost. Dar ar fi cu totul altceva dacă, de pildă, cineva ar bate un covor, atunci poza ar avea o dinamică, ar oglindi o frîntură din viaţa cotidiană. Aşa, nu e decît o ţeavă. Un bătător de covoare într-o curte pustie. Iar din ferestrele acelea nu înţelege nimic. De ce a trebuit să le fotografiez de treizeci de ori? Ce am găsit la ele? I-am spus că nu-mi dau seama nici eu, apoi am plătit şi am plecat.

Cel mai mult m-a deranjat bătătorul. Fiindcă era cel mai reuşit. Becul nu ar fi fost mai reuşit chiar dacă n-ar fi fost supraexpus. Ar fi rămas tot un bec agăţat de tavan şi-atîta tot. Iar bradul, în afară de mine, nu l-a văzut nimeni aşa cum a fost. A rămas brad, nu a devenit pom de Crăciun. Îi mai lipsea ceva. Dar adevărul este că peste doi ani am reuşit să fac fotografia aceea aşa cum trebuie. Cea cu femeia care-şi aerisea aşternutul şi bătrîna udîndu-şi florile ar fi fost reuşită dacă la etaj nu ar fi fost perdeaua. Aşa, abia se vedea umbra bătrînei. În schimb, bătătorul arăta excelent. Mult mai bine decît bradul. Fără el, curtea n-ar fi arătat niciodată atît de pustie. Iar asta mă deranja cel mai tare. Fiindcă, într-adevăr, îl fotografiasem numai ca să termin filmul.

(biletul)

În cele din urmă lucrurile ne-au sosit după trei luni şi jumătate. După Crăciun şi după Anul Nou. Cutiile de carton erau ude, hainele şi aşternuturile, mucegăite. Mobilierul a scăpat, în linii mari, intact, doar oglinda era crăpată, iar tabloul cu luna plină avea o ruptură lungă cam de-o palmă. Firma de transport a completat o chitanţă pentru plata depozitării. Aveau un document din care reieşea că Tata a cerut livrarea la sfîrşitul lui ianuarie. Orice protest ar fi fost de prisos. Am plătit, muncitorii au înjurat pentru că locuiam la etajul al treilea şi au dat o dată cu pianul de pămînt. Eu am început să car cutiile.

Cînd a sosit camionul, Tata m-a întrebat ce vreau să pun în camera mea. Aşa au ajuns la mine mobilele moştenite de la Mama. Doar etajera cu flori nu a încăput, dar aveam vitrina, cu toate cioburile de porţelan, biroul ei, cu scrisorile primite de la Tata, secreterul fără secrete, oglinda crăpată, fotoliul şi patul ei. Abia mai încăpea şi pianul, pe care l-am împins în dreptul uşii dintre cele două camere. Şi aşa nu am mai deschis-o niciodată. Am închis oblonul şi m-am trîntit pe pat. Eram convins că, în locul meu, altul s-ar fi sufocat acolo. Chiar şi Tata. Eu eram în sfîrşit acasă.

El a încercat să-şi aranjeze camera ca pe vremuri. Biroul, fotoliul, cărţile. Şezlongul, abajurul şi măsuţa pentru paharul cu apă. Şifonierul cu cămăşile şi cu cele două costume atîrnate pe umeraşe. Maşina de scris i-o confiscaseră la ultima percheziţie, iar luneta astronomică o vînduse încă de cînd era copil. Din banii aceia şi-a cumpărat aparatul de mărit Agfa. Printr-o minune, negativele şi fotografiile nu i le-au luat, cu toate că ofiţerului nu i se păruse normal ca cineva să fotografieze tot timpul cerul. Trebuie să existe în dosul norilor ceva. Iar Tata i-a răspuns că, desigur, există, fiindcă acolo este Dumnezeu. Iar el a tot fotografiat, sperînd că va apărea, ca să I-l poată arăta şi tovarăşului maior. La care a primit, de faţă cu Mama şi cu mine, un dos de palmă straşnic. Dar, din fericire, i-au lăsat măcar fotografiile. Şi-au dat seama că în ele nu era nimic interesant. Însă, după trei ani de puşcărie, nu mai eram la fel de sigur că încă mai voia să I-l arate pe Dumnezeu unui ofiţer de Interne.

Calabalîcurile care nu au mai încăput nici la el, nici la mine, le-am stivuit în antreu. Aşa a luat naştere între baie şi bucătărie babilonia clădită din măsuţe schiloade, comode mîncate de cari şi fotolii dezmembrate. În timp ce le stivuiam, mi-a spus că cel mai bine ar fi să le vindem. Am coborît de pe scăunel, ca să mă poată privi în ochi. Niciodată, i-am spus.

Spre seară mi-a bătut la uşă şi m-a întrebat dacă poate să intre. Desigur, i-am răspuns, dar el s-a oprit în prag. De fapt venise să mă roage să nu-l urăsc, dar nu a îndrăznit să o facă. Aşa că nici eu nu am putut să-i răspund că nu-l urăsc, însă nu are cum să mă ajute. Dar era bine că trăia în camera de alături. Pînă la urmă nu a zis decît că a făcut ciorbă de cartofi.

Am ieşit în bucătărie. Oala era plină, cartofii, întregi. M-a întrebat dacă am destui bani şi i-am spus că da. Primise salariul şi l-a pus în sertar, să-mi iau de acolo cît îmi trebuie. I-am mulţumit pentru cină şi m-am întors în cameră. Am stins lumina şi eram pe cale să adorm, cînd mi-am amintit că era ziua lui.

M-am sculat şi am început să cotrobăiesc prin jur ca să găsesc ceva pentru el. Din lucrurile Mamei nu i-aş fi dat nimic. Dintr-ale mele nu prea aveam ce să-i dau. În cele din urmă am luat fotografiile şi am căutat-o pe cea cu bătătorul de covoare. Am scris pe spatele ei „Tatălui meu, la Budapesta“. Apoi mi-am dat seama că nu puteam să i-o dau, fiindcă arăta ca o curte de închisoare. Dar despre bradul din colţul camerei el cel puţin ştia că era un pom de Crăciun. Aşa că am scris din nou acelaşi lucru. Între timp el adormise. Pleca la fabrică în zori, aşa că n-am vrut să-l trezesc. Am pus poza pe masă şi am mai scris pe întuneric „De ziua ta“. Dimineaţa am găsit în faţa uşii un bileţel: „Mulţumesc, dragul meu“.

(fabrica)

Într-o dimineaţă a trebuit să mă duc la fabrica Tatei. Era încă întuneric. Cînd am ajuns la gară, a început să plouă. Pietrele de pe caldarîm s-au umplut de o zoaie cenuşie, care plutea îngemănată cu lumina felinarelor. Am căutat o vreme intrarea obişnuită, apoi am împins poarta mare, cu rulmenţi. În gheretă ardea un bec golaş de douăzeci şi cinci. Sub el stătea portarul, în uniformă. Avea vreo cincizeci de ani. Nu era gras, avea doar faţa slinoasă şi o mustaţă deasă. În dosul lui atîrnau cheile ca oraşele pe o hartă. M-am apropiat de ferestruică şi i-am spus că-l căutam pe tatăl meu, András Szabad, care lucra acolo ca magazioner. Bărbatul nici n-a catadicsit să ridice privirea, ci a continuat să se joace cu şobolanul. Îl legase cu o sfoară de şnurul telefonului şi, cînd animalul încerca să o roadă, îl lovea în cap cu o legătură de chei. Masa era mînjită de sînge. I-am repetat că-l căutam pe András Szabad, care lucra acolo. Atunci a ridicat ochii spre mine. Avea o privire limpede, frumoasă. Iată că a venit şi băiatul şchiopului, a spus el, dar şobolanul i-a abătut atenţia din nou, a trebuit să-l pocnească iar în cap, fiindcă ronţăia din greu. A şaptea, în spate.

Pe alocuri, în curtea fabricii ardeau grămezi de cauciucuri. Prin fumul gros hoinărea un cîine. Era jerpelit şi jigărit. Cînd a dat cu ochii de mine, a tulit-o spre hornul înalt. Înăuntru, în dosul zidurilor de cărămidă, pufăia greoi o maşinărie. Părea că doarme. Ferestrele erau încă întunecate. Departe, în dosul curţii, se înşirau cele şapte magazii. Ca nişte hangare lipite unul de altul. Înăuntru, în lumina rece, stăteau stivele negre de cauciucuri. În dosul uşii din spate era o masă cu un telefon, exact ca în ghereta portarului. Acolo stătea Tata. Deasupra lui atîrna un bec de douăzeci şi cinci, iar alături avea bastonul. M-am apropiat de el şi i-am spus să vină, pentru că oasele au fiert, iar Mama a pus cina pe masă. Nu mi-a răspuns şi se uita necontenit într-un punct inexistent. Acolo unde stăteam. M-am trezit cu senzaţia că acel punct inexistent eram eu.

Auzeam că încă doarme. Respirînd la fel de greu ca maşinăria din vis. Îmi era teamă să nu întîrzie, apoi mi-am amintit că era duminică. Am căutat un caiet de şcoală, am rupt din el partea de istorie şi mi-am notat portarul, cîinele, Tata. Acela a fost primul. Apoi, în cei treizeci şi trei de ani, am umplut o ladă întreagă cu caiete. Poate că visele mele sînt mai precise decît fotografiile.

M-am dus în bucătărie să mănînc ceva. Fotografiile Tatei erau în cămară, împachetate într-o cutie, deasupra raftului cu zahăr, sare şi făină. Le-am luat şi m-am uitat la fiecare în parte. Erau cîteva cu grădina noastră de acasă, cîteva cu mine şi cu Mama. Iar restul, cu nori. Pe spate erau notate cu creionul şi cu litere mari tipul norilor, locul şi ora. Probabil că voia să alcătuiască un fel de catalog.

Nu am înţeles cum de a fost în stare să creadă, fie şi cu preţul unei palme zdravene, că odată şi-odată tot o să apară cineva din dosul acelor nori cenuşii. Uitasem să fac cumpărături, aşa că nu aveam decît ouă. În timp ce se prăjeau, m-am gîndit că fotografiile nu erau bune la nimic. Aşa cum din fotografiile Tatei lipsea întruna Dumnezeu, nici eu nu voi putea fotografia vreodată cîinele acela hoinărind prin fumul cauciucurilor aprinse. În clipa cînd apare Dumnezeu, se rupe filmul.

(FED-ul)

Într-o dimineaţă am dat nas în nas cu Tata în bucătărie. L-am întrebat dacă nu vrea să-i fac şi lui nişte ochiuri. De cînd fusese eliberat, noaptea purta un halat de baie în loc de pijama. Aducea cu un palton. Mi-a mulţumit. Mi-a spus că, pînă ce sînt gata, el se îmbracă. Nu se simţea în largul lui în haine de casă. Era mereu în costum, aşa era cel mai simplu. Aşa s-a dus pe vremuri la şcoală, în lagărul de muncă forţată, peste tot. Iar acum, la fabrica de cauciucuri.

Există o fotografie din cincizeci şi şase în care el împarte pe bulevard farfurii cu supă de la cantina din colţ. A apărut pe prima pagină a unui ziar din Anglia. Acesta a fost motivul pentru care l-au arestat. Cică, din cauza cîtorva farfurii cu supă de la cantină, tancurile sovietice n-au îndrăznit ore în şir să înainteze. Şi în fotografia aceea era tot în costum, cu bastonul atîrnat pe braţ.

După ce s-a îmbrăcat şi a ieşit din cameră, l-am întrebat dacă nu mai voia să folosească aparatul de fotografiat.

Bineînţeles că nu, mi-a răspuns el.

M-am aşezat şi am stat de vorbă pînă tîrziu. Mi-a povestit că iniţial avusese un Leica, dar care s-a rătăcit pe undeva prin lagăr. După război şi-a cumpărat un Zorki. Mai bine zis, la început a avut un FED, dar cînd a aflat că numele aparatului venea de la Felix Edmundovici Dzerjinski, cel care fondase serviciul Ceka, ulterior GPU, şi că tot aşa se numeşte şi şcoala de ofiţeri a Securităţii maghiare, s-a scîrbit şi l-a schimbat pe un Zorki.

L-am întrebat dacă Leica a fost mai bun.

Mi-a răspuns că el nu a simţit nimic, dar a văzut diferenţa pe care, cu timpul, eu aş simţi-o.

L-am întrebat de ce crede asta.

Mi-a răspuns că fiindcă eu sînt cu totul altfel decît el.

Îmi venea să-i spun că aşa e, dar am tăcut.

Mi-a spus că el era făcut să fotografieze ceea ce vede. Precis, corect, fără elemente care să deranjeze compoziţia. De aceea îi plăcea şi astronomia. Pentru că trebuie să vezi limpede. Întregul, cu toate amănuntele sale. Iar pentru asta nu-ţi trebuie decît un oarecare simţ al proporţiilor şi un aparat ca lumea.

I-am spus că nu sînt sigur.

Ba da, mi-a răspuns el. Iar eu semăn mai degrabă cu Mama. Dacă voi deveni într-adevăr fotograf, eu nu am să pozez ceea ce este vizibil.

I-am spus că nu se poate fotografia decît ceea ce se vede.

Nu, dragul meu. Ceea ce se vede nu este decît ceva concret, la fel ca aparatul de fotografiat. Dar ca să putem fotografia invizibilul, trebuie să uităm că avem în mînă un aparat de fotografiat.

Da, ar fi bine, i-am spus eu.

Aici intervine aparatul perfect. Care devine parte din fiinţa ta, ca şi cum obiectivul ar fi propriul tău ochi, iar filmul, memoria ta. Dar o copie nu poate fi niciodată perfectă. I-am spus că acum pentru mine Zorki-ul este perfect şi e doar vina mea că nu mă pot contopi cu el, nu faptul că şi el e doar o copie.

Îmi părea rău că adusesem vorba despre fotografii. Era la un pas să-mi spună că ar vrea să mă ajute. Ca din întîmplare, am scăpat din mînă cuţitul, ca să fiu nevoit să mă aplec după el şi să-l pun în chiuvetă, iar atunci am strîns şi farfuriile. Dar în timp ce spălam vasele, nu s-a abţinut să mă întrebe dacă n-aş vrea să monteze după-amiază aparatul de mărit. Mai avea într-o ladă nişte hîrtie şi ceva soluţii, aşa că ar fi bucuros să mă înveţe procedeul. N-aveam prea multe vase de spălat, aşa că pînă la urmă am fost nevoit să-i spun că-i mulţumesc, dar s-o lăsăm pe altă dată. Mi-a spus să fie cum vreau eu. Aşa că el a plecat la fabrică, iar eu m-am întors în camera mea, ca să citesc Umiliţi şi obidiţi.

(autoservirea)

La colţul cu Maiakovski era un restaurant cu autoservire, unde mă duceam uneori ca să mănînc ceva cald. Nu era scump. Îţi puneai pe o tavă de aluminiu pîinea şi tacîmurile şi cereai supa de la tejghea. Aveau legume cu cîte o felie de carne, tăieţei cu brînză, tocană de porc, şniţel şi tot felul de garnituri. Cu plata la casă. Tacîmurile erau din aluminiu, la fel ca polonicele şi grilajul din faţa vitrinei, cel pe care se împingeau tăvile. Acum o sută de ani, din atîta amar de aluminiu puteai să-ţi cumperi o casă. Una mare, luminoasă, cu grădină şi cu porumbei călători. Apoi, dintr-odată, aluminiul a apărut peste tot. Uneori trebuia să aştepţi pînă să găseşti o masă liberă, dar nu prea mult. Oamenii veneau acolo doar ca să mănînce. Pe fiecare masă era cîte o cană cu apă. Le aducea o femeie de vreo cincizeci de ani. Putea să care cîte patru căni într-o mînă. Purta un halat alb şi ghete înalte de pînză, la fel ca bucătăresele de la tejghea şi ca tipa de la casă. Avea o coafură cu onduleuri înfoiate, pleoapele vopsite într-un verde ţipător şi sprîncenele creionate. Inelele de aur îi ţăcăneau pe toartele cănilor.

Prima oară m-a adus aici Tata. A vrut să gătească, dar a uitat mîncarea pe foc. Apa s-a evaporat, iar aripile de pui s-au făcut scrum. Am aerisit pînă la prînz. Atunci şi-a amintit că văzuse autoservirea asta de pe bulevard. Nu m-am bucurat, pentru că pînă acolo şi înapoi făceam o jumătate de oră, plus cît mai dura şi masa. Acasă aveam deja tabieturile noastre, orele cînd ne întîlneam şi timpul cît rămîneam împreună. Dar cînd plecam undeva, nu îmi mai aveam camera la îndemînă. Tăcerea devenea stînjenitoare, iar discuţiile, forţate. Dar cînd am văzut cu cîtă amărăciune încerca să răzuiască cu un cuţit aripile arse de pe fundul cratiţei, i-am spus, sigur, hai să mergem.

Pînă la urmă a fost bine. Mi-a povestit că s-ar putea să se angajeze la o şcoală, ca bibliotecar. Acum depindea dacă i se va interzice doar să mai predea sau nu va mai putea să lucreze niciodată într-o instituţie de învăţămînt. Nu era limpede. I-am spus că, după părerea mea, au să-i interzică doar să predea. N-ar avea nici un sens să nu-l lase să lucreze, doar pînă şi portarul şcolii tot în învăţămînt lucrează. Aşa spera şi el.

După cum am spus, atunci am văzut-o prima oară pe femeia aceea. Încă de pe stradă. Locul nu avea perdele, iar ea tocmai punea o cană pe masa de lîngă vitrină. În ziua următoare nu am îndrăznit să mă duc, dar a treia zi m-am încumetat să intru. A venit şi mi-a schimbat cana, cu toate că era aproape plină. Între timp m-a privit lung, dar apoi nu s-a mai întors.

De fapt nu-mi era foame, dar am vrut să o văd din nou cum cară apa cu părul ei vopsit, negru ca pana corbului, cu ochii şi cu buzele unsuroase de farduri şi cu cele opt inele de pe degete. Părea rătăcită pe-acolo. Ca Tata în magazia de la fabrica de cauciucuri. Adică nu, cîtuşi de puţin. Se mişca de parcă toată sala aceea, cu tot cu farfuriile murdare, cu angajaţii şi clienţii lor calici, ar fi fost ale ei. Dar în magazia cu numărul şapte nu numai cauciucurile, dar nici măcar propria umbră nu era a Tatei. Dacă o fi avut vreo umbră acolo. De fapt nu eram sigur nici dacă era vizibil în depozitul acela. De aceea nici nu m-am dus vreodată acolo.

Au trecut mai multe zile pînă ce am îndrăznit să-mi iau cu mine şi aparatul. Dar pînă la urmă nu am îndrăznit să-l scot din toc. Am mai revenit de vreo trei ori pînă să-mi iau inima-n dinţi. Am pus Zorki-ul pe masă, lîngă farfurie, şi în clipa cînd femeia a ieşit pe uşa batantă, am apăsat pe buton. În clipa următoare mi-am dat seama că jumătate din poză era acoperită de spătarul scaunului din faţă şi că din femeie nu se vedea aproape nimic. A venit pe lîngă al doilea şir de mese, aţă la mine. Am împietrit. M-a privit lung, de parcă m-ar fi prins furînd. Să fie pentru ultima dată, mi-a spus ea şi m-a lăsat cu buzele umflate.

Asta a fost înainte de prînz, dar am ajuns acasă doar spre seară. Am băut o cafea la unul din bufetele din piaţa Kálvin, m-am dus la gară ca să mă uit la trenurile care mergeau la Mélyvár, acasă, apoi m-am aşezat pe o bancă din parc. Mămicile îşi plimbau copiii, bătrînii, căţeii. La colţul cu strada Szív m-am decis din nou să mă întorc la femeia aceea şi să-mi cer scuze. Dar pînă la urmă n-am mai călcat ani la rînd pe-acolo. Multă vreme am simţit un nod în gît, ca un ins prins asupra faptului.

Tata era deja acasă şi m-a întrebat pe unde am hoinărit. I-am spus că doar m-am plimbat. M-a întrebat dacă am fotografiat ceva, fiindcă a văzut că aveam aparatul la mine. I-am spus că nu, apoi am intrat în camera mea. Prin fereastra de la subsol o vedeam pe Imolka scriind într-un caiet, pe la vreo doisprezece ani. În dreapta credenţul, chiuveta, în stînga şezlongul, la mijloc I. la masă, cu o farfurie în faţă. În dreapta credenţul, chiuveta, în stînga şezlongul, la mijloc I. la masă, cîrpind ciorapi. Pe Mama moartă. Pe femeia cu pernele de vizavi, din dosul oblonului. Ştiam că dacă aş fi ţinut aparatul ca lumea, dacă nu mi-ar fi fost teamă şi m-aş fi uitat prin vizor, poate că mi s-ar fi părut mai simpatică. Dar mai ştiam şi că asta nu mă ajută cu nimic. Că dacă cineva nu se aşază de bunăvoie în faţa mea, voi trage cu ochiul toată viaţa.

(semnătura)

În scurt timp a reieşit că mă înşelasem. Tata nu putea să lucreze sub nici o formă în învăţămînt. Nu avea voie nici măcar să măture într-o şcoală, darmite să fie bibliotecar. De altfel, nici nu prea ştia ce ar fi avut de făcut într-o bibliotecă. Nici nu avea de unde să ştie mai mult decît îi povestise uneori Mama la cină. Dar despre munca dintr-o magazie nu ştia nici măcar atît. Chiar m-a deranjat un pic că a vrut să devină bibliotecar. Dar nu i-am spus nimic. Nu poţi să-i spui unui tată că ar fi mai bine să-şi caute altă ocupaţie decît cea de odinioară a mamei tale.

Într-o seară, cînd am ajuns acasă, am găsit uşa încuiată. Am încercat s-o deschid, dar cheia era în broască, vîrîtă pe dinăuntru. Am vrut să bat, apoi mi-am zis că ar fi mai bine să aştept. Auzeam nişte zgomote slabe, parcă de paşi. Şi gemete. Preţ de cîteva clipe am crezut că şi-a găsit o femeie. M-am bucurat, deşi nu prea ştiam de ce. Poate fiindcă aşa n-aş mai fi fost nevoit să împart cu el amintirea Mamei. Da, probabil de aceea. Cu toate că nu-mi dau seama de ce credeam că atunci el n-ar mai fi fost îndreptăţit să-şi amintească de Mama.

Apoi l-am auzit vorbind cu cineva. Era beat. Vouă, nemernicilor? Nuuu. Credeţi că puteţi să mă umpleţi de rahat? Nuuu. Niciodată! Nuuu. Niciodată, nemernicilor. Am auzit cum se sparge o sticlă sau un pahar. Iar el repeta întruna: Nu, nu. Apoi apa curgînd în chiuvetă. Rareori l-am văzut pe Tata beat. Pilit, destul de des, de sărbători sau pe vremea cînd mai trăia Mama, dar beat, aproape niciodată. Nu mi-a fost greu să-mi dau seama de ce băuse.

Am coborît în stradă, dar habar nu aveam încotro s-o iau. La gară nu voiam să mă duc, fiindcă seara la ora aceea erau tot timpul razii. Pînă la urmă am intrat într-o cafenea de pe strada Dohány. Mă uitasem deja mai demult, prin vitrină, la localul acela, dar, nu ştiu de ce, nu îndrăznisem niciodată să intru. Ce-i drept, era mai întotdeauna plin. Dar acum, din fericire, nu era. Am cerut o cafea şi m-am uitat la minutarul ceasului de pe perete. Încercam să număr în sinea mea în aşa fel încît să sară fix la şaizeci. Pentru ca, atunci cînd fotografiez noaptea, să pot măsura timpul şi fără ceas. Şi să nu mă gîndesc la Tata. Nu am reuşit niciodată. Cel mai bun timp al meu a fost de cincizeci şi şase de secunde.

Înăuntru nu mai era aproape nimeni în afară de mine. Era o sală uriaşă, cu coloane aurite, iar la subsol, un restaurant cu fresce. Cam ca o biserică transformată într-o unitate de alimentaţie publică. Habar nu aveam că era una din cele mai vestite cafenele din lume.

Era primăvară, aşa că la garderobă nu atîrna decît un singur palton. Garderobiera dezlega cuvinte încrucişate. La una din mesele din colţul sălii stăteau două bătrîne şi un bărbat mai tînăr, pe jumătate întors cu spatele spre mine. Citea. Din buzunarul de la veston îi atîrna un ziar. De la distanţă, părea ca şi cum aş fi fost eu, dar cu zece ani mai bătrîn. Poate doar cu cinci. Numai ziarul mă deosebea de el. Bineînţeles că, atunci cînd s-a întors către chelneriţă ca să plătească, s-a dovedit că nu era cîtuşi de puţin ca şi cum aş fi stat eu acolo, dar asta deja nu mai avea nici o importanţă.

L-am privit cum îi întinde suta, apoi ia restul. Apoi cum se scormoneşte prin buzunare ca să pună pe masă bacşişul. Iar după aceea, cum cere acel palton singuratic. L-am mai văzut prin vitrină cum se grăbeşte să prindă tramvaiul. La unsprezece închideau localul, aşa că a trebuit să ies. Am plătit cu o bancnotă de douăzeci, încercînd să-mi dau seama cît lăsase bărbatul pe masă. Pînă la urmă n-am mai cerut nici un rest. Chelneriţa a strigat după mine şi mi-a dat o bancnotă de zece. Aţi uitat asta, mi-a spus ea. M-am fîstîcit, dar ea era drăguţă, adică nu avea nimic umilitor nici în privire, nici în voce. I-am mulţumit, am băgat banii în buzunar şi am pornit spre casă.

Ştiam că acasă cheia va fi tot în broască şi că va rămîne acolo pînă dimineaţa, totuşi am mai încercat o dată, cine ştie. În cele din urmă m-am dus la veceurile comune din spate. M-am suit pe scara de la pod pînă aproape de oblonul metalic. M-am aşezat şi am aşteptat. Nu îndrăzneam să adorm, ca nu cumva să mă vadă vreun vecin. Cu toate că noaptea nu prea umbla nimeni prin pod. Şi mai voiam să ştiu cînd pleacă Tata, ca nu cumva să ne întîlnim în faţa uşii.

L-am văzut de lîngă veceuri cum pleacă. Era tîrziu, se grăbea, atît cît se putea grăbi cu bastonul lui. Am urcat, în locuinţă era ordine, cioburile paharului, împreună cu sticla de votcă, erau în găleata de gunoi. Am dormit o vreme, apoi am început să citesc. Citeam toate cărţile în care erau semnele puse de Mama. Folosea ca semne de carte foi de caiet tăiate în două. Uneori mai şi scria pe ele, dar nu mai mult de un cuvînt, două. „Alioşa, Alioşa!“

Cînd Tata s-a întors de la muncă, m-am prefăcut că atunci m-am trezit. Şi tocmai mă pregăteam să mă duc la baie. De parcă ne-am fi întîlnit întîmplător în faţa babiloniei mobilelor inutile din antreu. Era stînjenit, dar înainte să zică el ceva, m-am grăbit să-i spun că abia m-am trezit şi că am ajuns acasă pe la prînz, fiindcă aseară am cunoscut într-o cafenea un bărbat cu care am stat de vorbă toată noaptea. M-a întrebat suspicios cu ce fel de bărbat. I-am spus să fie liniştit, pentru că eu m-am dus la el, de fapt numai ca să-i cer un foc, şi aşa am început să vorbim, fiindcă am observat că şi el citea ce citesc şi eu. Adică nu era un turnător. Cam ce vîrstă avea? m-a întrebat Tata. I-am spus că acum termină Filologia. Asta l-a mai liniştit, de parcă un student nu putea fi turnător, şi a pornit spre camera lui, dar, odată ajuns în prag, s-a întors.

Îmi cer scuze, am uitat cheia în broască, mi-a spus el.

Ştiu, i-am spus. De-aia m-am dus la cafenea.

Şi unde ai dormit?

Aici, pe scara de la pod.

Iartă-mă, dragul meu.

Bine. Dar eu zic să semnezi.

A amuţit.

Ce?

Hîrtia aia.

S-a uitat la mine de parcă nici n-aş fi fost acolo. Ca atunci cînd am visat că am fost la el la fabrică.

Tu ai semna, dragul meu?

Nu, i-am răspuns eu fără să stau pe gînduri.

Atunci nu înţeleg cum de ţi-a trecut prin cap aşa ceva.

Eu n-am fost în puşcărie. Tu ţi-ai făcut anii de detenţie. Pentru nimic. Semnează şi consideră că ai fost pedepsit în avans.

N-am stat pentru nimic, fiule.

Nu asta am vrut să spun.

Asemenea tîrguială nu există.

Îi faci cuiva rău cu asta?

Da. Mie.

Dar altora? Trebuie neapărat să faci vreun denunţ în urma căruia să fie închis cineva?

Băiete…

Cu ce te şantajează?

Cu faptul că am primit ilegal această locuinţă.

Păi, nu ai cumpărat-o?

Nu, băiete, e a statului. Banii i-am dat ca să ne-o repartizeze nouă. Şi ca să ne putem muta la Budapesta. Fiindcă nimeni nu se mută din provincie în acest oraş cînd are el chef. Nici măcar alţii, darmite cei ca noi. Pentru asta ai nevoie de aprobare sau de mulţi bani.

Şi ce pot să ne facă?

Să ne dea afară. Probabil că am primi o locuinţă provizorie.

Eu n-o să mă mai mut niciodată din camera asta. Nici într-una mai mare, nici într-una mai mică.

Aşadar, de dragul unei camere, ai fi dispus să semnezi?

Nu i-am răspuns. Eram convins că nu aş semna şi mă simţeam ca un şobolan. Fiindcă pe el l-aş fi convins să semneze. În clipa aceea nu mi-a trecut prin minte că de fapt mi-ar fi fost mai uşor dacă aş fi putut să-l dispreţuiesc.

Înţeleg, i-am spus.

Iartă-mă, băiete, dar nu pot.

Nu mai am decît camera asta.

Atunci nu vei mai avea nici atît.

Pînă la urmă nu ne-au dat afară.

(rădăcinile)

Cînd încerc să sap pînă la rădăcini, îmi dau seama că Mama, Tata, Hitler, Stalin şi Imolka au decis sensul vieţii mele. Cu toate că, în afară de Imolka, toţi am păţit la fel. Şi desigur că fiecare îşi are Imolka lui.

Nu văd nici un motiv ca, rememorîndu-mi propria viaţă, să mă apuc să inventez pentru familia mea o istorie măreaţă. N-aş fi în stare s-o fac şi nici n-aş avea cu ce. Nu mai pot să-i întreb nimic nici pe Mama, nici pe Tata şi nu m-am întîlnit niciodată cu vreunul din bunicii mei. Iar motivaţia îmi lipseşte, pentru că povestea familiei mele nu este una aparte, nu e ieşită din comun, ci se înscrie, cu toate individualităţile sale, în prototipul familiilor ungureşti. Sau poate chiar în cel al familiilor neevreieşti din clasa de mijloc din Europa Centrală. De altfel, sînt convins că şi poveştile familiilor evreieşti sînt destul de asemănătoare. Exceptînd ceea ce nu se poate excepta.

Dar există în familia mea cîteva episoade pe care eu le consider importante. Care se repetă la nesfîrşit, ca şirurile de la tricotaj – unul pe faţă, unul pe dos. Numai că importanţa lor nu constă doar în faptul că se repetă, ci în perfidia cu care rămîn ascunse zeci de ani, de parcă nici n-ar fi existat. Tata nu şi-a dat seama niciodată, iar mie mi-au trebuit treizeci de ani ca să observ că trăim în aceeaşi locuinţă ferindu-ne unul de celălalt, la fel cum se ferea pe vremuri Tata de bunicul meu. Şi cum se ferea bunicul de străbunicul meu.

Dar bineînţeles că există şi poveşti cărora nu le găsesc nici un corespondent, ci pur şi simplu le îndrăgesc. Cum ar fi, de pildă, aceea că bunica dinspre mamă a înnebunit şi a dormit ani la rînd. Sau că străbunica dinspre tată şi-a pierdut minţile şi a început să care în casă hălci întregi din stîrvuri de cal.

(Străbunicuandrásszabad)

Ca ocupaţie, Străbunicuandrásszabad avea o stradă întreagă în Cluj şi o pădure de conifere de cîteva sute de hectare. Şi-a luat rămas-bun de la Bunicuandrásszabad după ce acesta şi-a terminat studiile de medicină, spunîndu-i să se întoarcă liniştit la Budapesta, fiindcă aici nimeni nu are nevoie de medici, băiete. Pentru oamenii de aici cei mai buni doctori sînt munţii şi pădurile. Iar cei care au probleme serioase fie mănîncă frunze de podbal, fie se duc în grajd şi se spînzură.

Ce-i drept, el nu s-ar fi împotrivit nici dacă bunicul s-ar fi făcut avocat, numai că nu-i vedea rostul pe o rază de cîteva sute de kilometri în jurul Clujului. De fapt, pentru ca Străbunicuandrásszabad să vadă vreun rost pentru bunicul meu, indiferent ce meserie şi-ar fi ales, ar fi trebuit să se nască din altă mamă. Ştia şi el asta, aşa că i-a mulţumit, ca un domn ce era, lui Străbunicuandrásszabad pentru că l-a ajutat să-şi termine studiile şi apoi s-a întors la mama lui de la Budapesta, unde se şi născuse. Apoi a preluat circumscripţia de la Mélyvár şi a cumpărat casa Jerecián.

Singurul argument în favoarea lui Străbunicuandrásszabad a fost că nu şi-a iubit nici o clipă soţia. Nu i-a promis marea cu sarea şi nici nu s-a căsătorit de bunăvoie cu ea. După unica ceremonie nupţială obligatorie, a trimis-o pe străbunica, împreună cu întreaga ei familie scăpătată, la Budapesta, unde i-a şi întreţinut. Cu tot cu băiatul născut ca urmare a acelui act nupţial. Apoi, în timpul anilor acestuia de liceu, l-a luat la el, crezînd că va reuşi să-l îndrăgească. Nu l-a îndrăgit, fără ca vreunul din ei să aibă vreo vină. A construit trei şcoli la ţară, a fondat la Cluj un club sportiv, a făcut acte de caritate, a sprijinit artişti, a turnat clopote, dar toată viaţa nu a iubit-o decît pe verişoara lui primară, de care se îndrăgostise încă din copilărie.

Cînd Dóra Farkas, verişoara lui primară, a murit de pneumonie, străbunicul meu s-a întors din cimitirul Hajongard, a încărcat pistolul de duel pe care nu-l folosise niciodată şi şi-a pus capăt zilelor.

De fapt glonţul nu şi-a atins scopul, dar viaţa străbunicului meu s-a sfîrşit. Ce-i drept, a mai dus-o vreo doi ani, orb şi paralizat, înţepenit pe o dormeză. Servitoarele îl spălau, argaţii îl hrăneau, rudele îl jefuiau. În acei doi ani de secătuire l-a mai întîlnit o singură dată pe fiul său, pe care l-a întrebat ce-i cere în schimb pentru că nu a reuşit să-l îndrăgească, aşa cum se cuvine din partea unui tată.

Bunicuandrásszabad a ales casa de vînătoare de pe Valea Mureşului, unde petrecuse în adolescenţă cîteva săptămîni împreună cu tatăl lui şi unde, în toiul furtunilor de la Scaunul Domnului şi al nesfîrşitelor cufureli pricinuite de ciuperci, au fost amîndoi pe cale să uite că nu se îndrăgeau. Şi eu aş fi ales la fel, i-a spus străbunicul meu şi, mai mult ca sigur, aceea a fost clipa cînd bunicul meu a hotărît că, dacă i se va naşte un băiat, îl va boteza tot András Szabad. Ceea ce, după cîteva luni, s-a şi întîmplat.

Apoi s-a semnat la Versailles condamnarea la moarte a Europei, ceea ce, după părerea mai multor specialişti, a fost urmarea faptului că pe masa tratativelor a fost întinsă harta Ungariei Mari, pe care curvele românce, sîrbe şi cehoslovace au dansat legate la ochi pînă ce au marcat cu tocurile de la pantofi graniţele Ungariei mici. Nu e sigur că lucrurile s-au petrecut întocmai, dar, luînd în considerare consecinţele, povestea pare foarte plauzibilă. Şi poate că pacea de la Versailles nu ar fi însemnat condamnarea la moarte a Europei dacă tîrfele acelea ar fi dansat numai pe harta Ungariei Mari, dar pe masa aceea mai era şi harta Germaniei. În orice caz, din clipa cînd au fost trasate noile hotare ale Ungariei, iar Clujul şi Valea Mureşului au ajuns la fel de îndepărtate de Budapesta ca Ulanbator sau Darjeeling, brusc, Bunicuandrásszabad a decis că acea cabană de pe Valea Mureşului este casa lui de baştină, în care de fapt nu petrecuse decît o singură vară în toată viaţa lui.

Ca, mai tîrziu, şi Tata să considere că se trăgea tot de acolo, cu toate că nu petrecuse nici măcar o singură zi în casa aceea. Şi-a cunoscut patria mamă din atlase şi din albume revizioniste şi, pînă ce cabana de vînătoare a lui Străbunicuandrásszabad să fi devenit şi locul meu de baştină, Tigrul şi Eufratul deveniseră doi afluenţi ai Mureşului, iar piscurile Ararat şi Sinai erau umbrite de Scaunul Domnului. Fiindcă în realitate mitologia se scrie la fel ca istoria. Şi ca viaţa omului.

Iar în patruzeci, cînd graniţele Ungariei au fost trasate din nou, de data asta realist, păcat că acest realism venea tocmai din partea naziştilor, bunicul meu, care nu avea deloc simţul realităţii, s-a suit în tren, ca să răscumpere de la un oarecare Petre Armeniş acea casă de pe Valea Mureşului. Ar fi putut să o primească înapoi şi pe gratis, dar a considerat că n-ar fi fost corect din partea lui.

Dacă nu punem la socoteală faptul că şi-a cheltuit mai toţi banii, afacerea a avut mai degrabă un caracter simbolic. În schimbul lucrărilor de renovare, Petre Armeniş a continuat să locuiască acolo. Bunicul i-a asigurat protecţia faţă de noua administraţie maghiară, aşa că Armeniş a continuat să strîngă în butoaiele lui mari, din lemn de stejar, vinul de pe Valea Tîrnavelor, pe care-l vindea preoţilor şi crîşmarilor din satele de la munte, pînă ce românii au pus din nou mîna pe casa lui, împreună cu tot Ardealul, iar comuniştii i-au confiscat butoaiele din lemn de stejar şi camionul.

Pînă la urmă, dintre toţi acei András Szabad, eu aş fi avut cele mai mari şanse ca, în patruzeci şi trei, să mă nasc într-adevăr aici. Dar m-am născut la Mélyvár, iar atunci trăiam deja de mai multe luni la Budapesta. Şi, făcînd abstracţie de mine însumi, ceea ce este, desigur, exclus, sensul vieţii mele a fost determinat de trei indivizi: de Tata, de János Kádár şi de Gagarin.

Şi, bineînţeles, de portar, de băcanul din colţ, de încasatoarea din tramvai, de bătrîna care-şi uda florile dimineaţa şi de toţi necunoscuţii întîlniţi pe stradă. Şi de Imolka. Dar, în linii mari, cam ăştia au fost toţi.

(Bunicuandrásszabad)

Chiar dacă mai comitem uneori cîte o ticăloşie, nu înseamnă că vom rămîne toată viaţa nişte ticăloşi. Aşa i-a spus bunicul lui Tata cînd s-a întors de pe front şi a găsit casa Jerecián goală, fiindcă vecinii au cărat de acolo tot ce se putea căra. Mai bine zis, nu a spus-o atunci, ci mulţi ani mai tîrziu, referindu-se la tîlhăria aceea. Referindu-se la ea, dar cu gîndul la toţi oamenii, în general. În afară de el însuşi.

Cumpărase casa de la un negustor de covoare armean, care o ţinea acolo pe una din ibovnicele lui. Nu ştiu cum se numea femeia. Să-i zicem Terézia. Apoi, cînd focul din sufletul Teréziei s-a potolit, armeanul a clădit în mijlocul curţii un rug din toate pernele sfîşiate, toate desuurile zdrenţuite de patimi şi toţi pantofii scîlciaţi pe la baluri. Cînd flăcările s-au domolit, Terézia n-a mai avut de ales, a trebuit să plece cu acea singură valiză cu care venise la oraş, ca să-ţi hrăneşti orătăniile ca pe vremuri dacă la mine nu ţi-a plăcut, ţărancă servitoare ce eşti.

În timp ce stropea cu petrol rugul clădit din recuzitele iubirii lor, el tot mai spera că femeia va cădea în genunchi ca să-i ceară iertare, dar s-a înşelat. Fiindcă mai nou Terézia aprecia mult mai mult orătăniile decît ciorapii de mătase în care nu contenea să-l aştepte şi i-a aruncat cu scîrbă lui Jerecián chibriturile, acum na, dă-le foc, jidan împuţit de la munte ce eşti.

Jidanul împuţit de la munte a pus capac la toate şi asta l-a făcut pe Jerecián să aprindă focul, care a ars şi jumătate din trunchiul nucului secular din curte. Cum adică jidan împuţit? Se spăla pe cap cu şampanie, îşi ungea mîinile mînjite de găinaţ cu cele mai scumpe alifii, trăia ca o primadonă şi a avut tupeul să mă facă jidan împuţit, i-a spus el furios bunicului meu. Păi, nu există nicăieri în lume om care să vă vîndă pe atîţia bani o casă ca asta numai din cauza patimii. Fiindcă eu o vînd din patimă. Cum adică jidan de la munte, tîrfă împuţită? Şi, într-adevăr, a vîndut-o sub valoarea ei, cu exact atît cît i-a putut plăti bunicul, şi i-a mai lăsat şi mobilele pe deasupra. Aşa că Bunicuandrásszabad a cumpărat de la armean cuibuşorul acela rău famat, din podelele căruia încă mai răzbătea mirosul de parfum şi în ziua cînd bunica mea a murit în chinurile facerii. Iar atunci bunicul a jurat că dacă el, ca medic, nu a fost în stare să-şi ţină soţia în viaţă, nu se va mai recăsători niciodată şi îl va creşte de unul singur pe Tata, născut cu şoldul luxat. Ca apoi să moară pe front, la ruşi, fiindcă mai mult nici nu merita.

Poate că acesta a fost motivul pentru care, spre disperarea medicilor de circumscripţie care i-au urmat, în timp ce-i examina pe ţăranii din satele învecinate, îi iniţia în tainele jurămîntului lui Hipocrate. Respiră adînc, bade Ádi, şi apoi spune după mine: medicul este în slujba vieţii, nu a celor săraci sau bogaţi. Aşa că te rog să iei în fiecare seară din prafurile de-aici şi du aceste treizeci de ouă înapoi în cămară, fiindcă eu oricum le-aş face zob pînă acasă. Apoi se suia în şaretă şi se întorcea în grabă, ca să preia din grija doicii educaţia tatălui meu. Consecinţa a fost că unii îl considerau sfînt, iar alţii pur şi simplu nebun, cu toate că nu era nici una, nici alta.

Destre sfinţenia lui Bunicuandrásszabad, doar atît: că trimitea slăninile înapoi în şpais şi că nimeni nu l-a văzut vreodată beat, dar după moartea lui s-au găsit în podul din dos două sute nouăzeci de sticle de palincă goale. Fiecare avea lipită cîte o etichetă pe care scria data şi un titlu de carte: 2-5 iunie, Moş Goriot, 9-11 noiembrie, Mănăstirea din Parma, 3-13 februarie, Fraţii Karamazov.

În afară de aceste etichete, alte însemnări nu a mai lăsat posterităţii. Şi în afară de o stereofotografie a bunicii mele, altă poză de familie nu se mai găsea în casă. Pe masă, alături de geanta lui de medic, stătea cutia cu lentile. Ca o ustensilă medicală. Ca un aparat pentru modificarea conştiinţei, care, cu ajutorul luminii strecurate prin cele două pozitive de sticlă şi ajungînd din privirea bunicii, prin nervii din dosul ochilor, în creier, transformă remuşcările într-o scrupulozitate profesională de-a dreptul patologică.

Aşa că Bunicuandrásszabad nu a fost nici sfînt, nici nebun de legat, ci doar nefericit. Şi, ca mai toţi nefericiţii, nu trecea zi să nu-şi amintească de asta. Se uita mereu prin binoclul cu care-şi contempla nefericirea. Fiindcă, privită de departe, nefericirea este totuna cu fericirea.

Aş putea spune că doar conştiinţa profesională îl deosebea pe bunicul meu de un individ depresiv. Nu a fost, într-adevăr, un sfînt, ci era pur şi simplu conştient că nefericirea nu e o scuză. Aşa că, pe lîngă faptul că o privea mereu în ochi pe bunica şi adormea cu palincă, ca să nu-şi amintească ce visa în timpul nopţii, ziua făcea tot posibilul să-şi menţină trupul, mintea şi sufletul în formă, ca să-şi poată îndeplini sarcinile profesionale. De pildă, aşa cum îşi trimitea acasă servitoarea după ce femeia îşi termina treaba, fără să se atingă de ea, se ducea la fel de conştiincios, o dată pe lună, cu un buchet de flori, la bordelul de pe strada Szemere. Nu făcea un secret din asta şi lăsa vorbă acasă unde să fie căutat în caz de urgenţă. Iar prostituatelor le mulţumea pentru acel ajutor care uneori, în viaţa unui om, nu e cu nimic mai prejos decît ajutorul dat de el altor oameni.

În rest, a făcut greşeli peste greşeli, erori cu duiumul. Ca, de pildă, atunci cînd a crezut că, decît o mamă vitregă, mai bine nici una, şi că singurătatea poate fi înşelată cu cărţi. Era convins că un bărbat şchiop va rămîne veşnic singur, aşa că Tata a învăţat să scrie, să citească şi să socotească înainte de a merge la şcoală, la fel cum am învăţat şi eu să scriu şi să citesc, dar nu şi să socotesc. Însă eu nu eram şchiop.

A avut, fără îndoială, dreptate cînd a zis că, cu un pic de străduinţă, poţi renunţa la scaunul cu rotile, dar s-a înşelat crezînd că e mai nimerit să ai un profesor particular decît să mergi şchiop la şcoală. A avut dreptate să creadă că cerul înstelat îţi oferă o libertate neţărmurită, dar s-a înşelat crezînd că nimic nu i-ar face o bucurie mai mare fiului său de zece ani decît un telescop. A avut dreptate cînd a zis că ruşii îi vor deporta pe unguri, dar s-a înşelat crezînd că nemţii îi vor aduce înapoi pe evrei. În consecinţă, a avut dreptate în aceeaşi măsură în care s-a şi înşelat, aşa că din rezultatul final, din acel zero, reiese că a fost un muritor de rînd, nicidecum un sfînt.

Cum spuneam, în vara lui nouă sute douăzeci şi patru Bunicuandrásszabad a comandat de la Budapesta cel mai nou tip de telescop Zeiss, cu trepied şi busolă, plus o ladă de tratate astronomice de specialitate, fiindcă a socotit că, cu cît fiul său se va uita mai mult la stele, cu atît mai puţin va fi nevoit să se mişte. Şi, cu cît se va mişca mai rar, cu atît mai puţin i se va toci osul bazinului din cauza femurului deplasat. Dar poate că de fapt şi aici a avut dreptate şi, într-adevăr, datorită acelui telescop, Tata a scăpat pentru totdeauna de scaunul cu rotile. Sau poate datorită cancerului, habar n-am.

Şi desigur că, mulţumită acelui telescop, Tata nu se întîlnea zile la rînd cu tatăl său, de parcă Terézia, servitoarea-ibovnică alungată, ar fi blestemat acea casă, făcînd ca doi bărbaţi singuratici să se ferească ani la rînd unul de altul. În schimb, bunicul a avut într-adevăr dreptate să cred că nefericirea nu este o scuză.

(Străbunicaandrásszabad)

În nouă sute optsprezece, cînd bunicul s-a întors de pe front, bunica mea înnebunise. De la asta i s-a tras şi moartea.

Mai mult ca sigur că a înnebunit de frică. Înainte de orice, îi era frică de foamete, lucru care în vreme de război nu era tocmai lipsit de temei. Aşa că, atunci cînd avea ocazia, plătea o avere pentru cîte o pulpă, o ceafă sau o vrăbioară de cal mort. Tăia cu o lamă dintr-o pulpă de cal felii subţiri de carne, pe care le usca în cămară, agăţîndu-le de o sfoară. Apoi a început să le usuce şi pe galeriile perdelelor. Citise ea undeva că aşa se face. Zdrenţele de carne atîrnau în locuinţa de pe strada Angyal la fel ca hîrtiile de muşte într-o casă de ţară. Numai că fîşiile de carne nu omorau muştele.

Apoi se temea şi de întuneric. Ceea ce era, de asemenea, o teamă îndreptăţită dintotdeauna, nu doar pe timp de război. Aşa că, pe lîngă stîrvurile de cal, a mai făcut rost de cîteva lămpi cu fitil şi de o damigeană cu petrol. Nu avea încredere în electricitate.

În afară de astea, se mai temea de o mulţime de alte lucruri, de la gripa spaniolă pînă la vînzătorii ambulanţi. Numai că, în vreme ce alţii găseau cîte un strop de alinare în rugăciuni, scriind versuri sau spălîndu-se asiduu pe mîini, străbunicii mele nu i-au fost de ajutor nici carnea de cal, nici petrolul. Probabil nici faptul că, după noaptea nunţii, soţul ei o întreţinea de la cinci sute de kilometri, din Cluj, iar între timp ea devenise bunică. Şi cu atît mai puţin faptul că, după ce a rămas văduv, fiul ei i l-a lăsat în grijă pe Tata, timp în care el îşi făcea datoria într-un spital de campanie.

Aşa că, dintr-o mişcare repezită cu bătătorul de carne, a spart din greşeală damigeana de sticlă şi cei cincizeci de litri de petrol au inundat întreaga locuinţă. A avut mare grijă să nu ia foc, în schimb a reuşit să alunece în aşa fel încît să se lovească exact la tîmplă.

Atunci servitoarea ei, o anume Melánia, a decis că nu mai avea nimic de făcut acolo, fiindcă îi fusese suficient să vadă cum mintea stăpînei se face ţăndări. A curăţat duşumelele de petrol, a aruncat carnea de cal zdrenţuită, a alungat muştele de culoarea oţelului, care roiau cu sutele, pentru ca locuinţa să nu arate ca vai de ea atunci cînd vecinii o vor găsi pe străbunica mea, apoi l-a luat de mînă pe Tata şi l-a dus în pantofăria tatălui ei.

Aşadar, cînd s-a terminat primul război, Bunicumeuandrásszabad şi-a găsit fiul în atelierul unui pantofar. Şi, cum nu avea altceva mai bun de făcut, l-a luat pe Tata şi au plecat amîndoi la Mélyvár.

Pe cînd au ajuns, vecinii căraseră deja taburetele, oglinzile şi covoarele care mai rămăseseră de la Terézia, iar din podele nu se mai răspîndea aroma parfumurilor, ci mirosul de şoareci. Dar toate astea nu l-au împiedicat pe bunicul meu să-şi reia meseria de unde o întrerupsese odată cu plecarea pe front. În ciuda republicii proaspăt instaurate, a angajat o servitoare pentru curăţenie, iar el s-a suit în şaretă ca să-şi viziteze foştii pacienţi sau cel puţin pe cei rămaşi în viaţă după atentatul asupra lui Franz Ferdinand.

Cînd s-a întors acasă, în curtea învecinată doamna Gajdos tocmea bătea unul din fostele covoare ale lui Jerecián. Bunicul a oprit şareta şi a rămas cu ochii la ea. Cînd i-a simţit privirea, doamna Gajdos s-a întors, a pălit şi a început să strige cu o ură cum numai din străfundurile infernului ruşinii se poate urla: Nu vă mai holbaţi la mine, domnule doctor! Dumneavoastră şi cu băiatul aţi scăpat! Dar fiul meu unde este?! De ce vă holbaţi la mine? La care bunicul şi-a cerut scuze. Iar doamna Gajdos a izbucnit în plîns şi a dat buzna în casă.

În dimineaţa următoare, cînd a găsit pe verandă covorul lui Jerecián sprijinit de perete, bunicul meu s-a hotărît să nu mai pună pe nimeni într-o asemenea situaţie. N-a mai vrut să ştie la cine a ajuns acea stereofotografie, nici patul în care a murit bunica în chinurile facerii.

Pînă ce avionul lui Béla Kun s-a ridicat de pe cîmpia Vérmező, luînd-o către Uniunea Sovietică, încărcat cu aurul grofilor, Bunicuandrásszabad şi-a primit înapoi, în ciuda hotărîrii sale, aproape toate lucrurile pe care le lăsase odinioară în casă. Găsea uneori pe banca de sub nucul din curte cîteva perdele, alteori nişte tratate de medicină sau vreun sfeşnic de argint. O dată a găsit în faţa tufelor de zmeură o măsuţă. Altă dată, şase ceşti din porţelan de Meissen, cu farfurioare cu tot. Iar o dată, în cutia din mahon a binoclului, fotografia bunicii. De asta s-a bucurat.

Noaptea auzea uneori scîrţîitul porţii sau forfotă prin grădină. Atunci se întorcea cu faţa la perete. Dar chiar şi dacă nu ar fi primit înapoi nimic, probabil că tot ar fi rămas cu convingerea că, în ciuda tuturor netrebniciilor, de-a lungul vieţii nu sîntem pe de-a-ntregul nemernici.