Michel Bussi, Nymphéas Noirs

Copyright © Presses de la Cité, un département de Place des Éditeurs, 2011

All rights reserved

© 2018 by Editura Polirom, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-7438-1

ISBN PDF: 978-973-46-7439-8

ISBN print: 978-973-46-7415-2

Coperta: Carmen Parii

Foto copertă: © maritime_m/Depositphotos.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

MICHEL BUSSI s-a născut în 1965 la Louviers (Haute Normandie, Franţa) şi este scriitor, politolog şi profesor de geografie la Universitatea din Rouen. A început să scrie în anii ’90, dar va publica primul roman, Code Lupin, abia în 2006, cînd manuscrisul pe care îl propune unui editor regional este în sfîrşit acceptat. Romanul va atinge repede cifra record de nouă ediţii. I-au urmat alte titluri: Omaha crimes (2007), Mourir sur Seine (2008), Sang famille (2009), Nymphéas noirs (2011; Nuferi negri), ultimul fiind cel mai premiat roman poliţist francez în 2011. Următoarea reuşită, Un avion sans elle (2012; Fetiţa cu ochi albaştri, Polirom, 2015), tradus în 25 de ţări, îl propulsează printre cei mai reputaţi autori contemporani de romane poliţiste, dovadă distincţiile obţinute: Prix Maison de la Presse 2012, Prix du Roman populaire 2012, premiul pentru cel mai bun roman poliţist francofon.

În memoria lui Jacky Lucas

„Cu Monet, nu vedem lumea reală, dar îi percepem aparenţele.“

F. Robert-Kempf, L’Aurore, 1908

„Nu! Nu! Fără negru pentru Monet, zău aşa!

Negrul nu e culoare!“

Georges Clemenceau, lângă sicriul lui Claude Monet
(Michel de Decker, Claude Monet, 2009)

În paginile care urmează, descrierile comunei Giverny se vor cât mai exacte cu putinţă. Locurile există, fie că este vorba de Hotelul Baudy, de ru de l’Epte, de Moulin des Chennevières, de şcoala din Giverny, de Biserica Sainte-Radegonde şi de cimitir, de rue Claude-Monet, de Chemin du Roy, de Île aux Orties şi, desigur, de casa roz a lui Monet sau de heleşteul cu nuferi. La fel stau lucrurile şi în privinţa locurilor din vecinătate, precum Muzeul din Vernon, cel de Arte Frumoase din Rouen, Cătunul Cocherel¹.

Informaţiile despre Claude Monet sunt autentice, fie că se referă la viaţa lui, la operă sau la moştenitori. Este şi cazul celor care evocă alţi pictori impresionişti, îndeosebi Theodore Robinson sau Eugène Murer.

Furturile de opere de artă amintite sunt fapte diverse reale…

Tot restul l-am imaginat.

1. În original, Hameau de Cocherel.

Trei femei trăiau într-un sat.

Cea dintâi era răutăcioasă, cea de-a doua era mincinoasă, cea de-a treia, egoistă.

Satul lor purta un nume drăguţ, ca de grădină. Giverny.

Cea dintâi locuia într-o moară mare de pe malul unui pârâu, pe Chemin du Roy; cea de-a doua ocupa o mansardă deasupra şcolii, pe rue Blanche-Hoschedé-Monet; cea de-a treia locuia cu maică-sa, într-o căsuţă cu pereţii coşcoviţi, pe rue Château-d’Eau.

Nici nu aveau aceeaşi vârstă. Nici pe departe. Cea dintâi avea peste optzeci de ani şi era văduvă. Sau aproape. Cea de-a doua avea treizeci şi şase de ani şi nu-şi înşelase niciodată soţul. Deocamdată. Cea de-a treia mergea pe unsprezece ani şi toţi băieţii din şcoala ei îşi doreau să le fie iubiţică. Cea dintâi se îmbrăca mereu în negru, cea de-a doua se machia pentru iubitul ei, cea de-a treia îşi împletea cosiţele, să-i fluture în vânt.

Aţi înţeles. Toate trei erau destul de diferite. Aveau totuşi ceva în comun, un secret, cumva: toate trei visau să plece. Da, să părăsească Giverny, acel sat atât de faimos, încât doar numele face o mulţime de oameni să-şi dorească să străbată lumea întreagă numai pentru a se plimba prin el preţ de câteva ceasuri.

Ştiţi bine de ce. Din pricina pictorilor impresionişti.

Cea dintâi, cea mai bătrână, avea un tablou drăguţ, pe cea de-a doua o interesau mult artiştii, cea de-a treia, cea mai tânără, ştia să picteze bine. Ba chiar foarte bine.

E ciudat să vrei să părăseşti Giverny. Nu vi se pare? Toate trei credeau că satul e o închisoare, o grădină mare şi frumoasă, dar zăbrelită de jur împrejur. Ca parcul unui azil. Un trompe-l’œil. Un tablou din rama căruia ar fi cu neputinţă să ieşi. De fapt, cea de-a treia, cea mai tânără, căuta un tată. Altundeva. Cea de-a doua căuta iubirea. Cea dintâi, cea mai bătrână, ştia lucruri despre celelalte două.

O dată totuşi, timp de treisprezece zile, timp de numai treisprezece zile, zăbrelele parcului se deschiseră. Foarte precis, de pe 13 mai pe 25 mai 2010. Zăbrelele care înconjurau satul Giverny se dădură la o parte pentru ele! Numai pentru ele, credeau. Dar regula era crudă, numai una din ele putea scăpa. Celelalte două trebuiau să moară. Astfel stăteau lucrurile.

Cele treisprezece zile se perindară ca o paranteză în viaţa lor. Prea scurtă. De asemenea, crudă. Paranteza se deschise cu un omor, în prima zi, şi se termină cu altul, în ultima zi. În mod bizar, poliţiştii nu se interesară decât de cea de-a doua femeie, cea mai frumoasă; cea de-a treia, cea mai inocentă, fu nevoită să investigheze de una singură. Cea dintâi, cea mai discretă, putu să supravegheze liniştită pe toată lumea. Ba chiar să ucidă!

Totul dură treisprezece zile. Cât o evadare.

Trei femei trăiau într-un sat.

Cea de-a treia era cea mai talentată, cea de-a doua era cea mai şireată, cea dintâi era cea mai hotărâtă.

După părerea voastră, care dintre ele a izbutit să scape?

Cea de-a treia, cea mai tânără, se numea Fanette Morelle; cea de-a doua se numea Stéphanie Dupain; cea dintâi, cea mai bătrână, sunt eu.

TABLOUL UNU 
Impresii

PRIMA ZI

13 mai 2010

(Giverny)

Înhăitare

1

Apa limpede a râului se colorează în roz, în firişoare mici, ca nuanţa palidă şi efemeră a unui jet de apă în care se clăteşte un penel.

— Nu, Neptun!

De-a lungul râului, culoarea se diluează, se agaţă de verdele buruienilor care atârnă de pe maluri, de ocrul rădăcinilor de plopi, de sălcii. Un degradeu uşor spălăcit…

Îmi place destul de mult.

Atâta că roşul nu provine de la o paletă pe care un pictor ar fi curăţat-o în râu, ci din ţeasta crăpată a lui Jérôme Morval. Ba chiar al naibii de crăpată. Sângele scapă dintr-o crestătură adâncă din partea de sus a craniului, precisă, foarte curată, spălată de pârâul Epte în care i se cufundă capul.

Ciobănescul meu german se apropie, amuşină. Strig din nou, ceva mai ferm de data aceasta:

— Nu, Neptun! Înapoi!

Presupun că nu vor întârzia să descopere cadavrul. Chiar dacă nu e decât şase dimineaţa, un plimbăreţ va trece, probabil, sau poate un pictor, un tip care face jogging, un culegător de melci… un trecător care va da peste corpul cu pricina.

Am grijă să nu înaintez mai mult. Mă sprijin în baston. Pământul e noroios în faţa mea, a plouat mult în ultimele zile, malurile pârâului sunt alunecoase. La optzeci şi patru de ani, chiar nu mai am vârsta să fac pe naiada, până şi într-un pârâiaş prăpădit, de mai puţin de-un metru lăţime, din debitul căruia jumătate e deturnat pentru a alimenta iazul din grădinile lui Monet. De altfel, se pare că nu mai e cazul, că acum există un foraj subteran care aduce apa în heleşteul cu nuferi.

— Haide, Neptun! Să mergem mai departe.

Îmi ridic bastonul spre el ca pentru a-l împiedica să-şi lipească botul de gaura căscată din vesta cenuşie a lui Jérôme Morval. Cea de-a doua rană. În plină inimă.

— Mişcă-te! Să nu mai pierdem timpul pe-aici.

Privesc pentru o ultimă dată spălătoria, chiar în faţă, şi merg mai departe, de-a lungul drumului. Nimic de spus, este impecabil întreţinut. Copacii care încurcau cel mai mult au fost retezaţi de la rădăcină cu fierăstrăul. Taluzurile sunt curăţate de iarbă. Trebuie spus că sunt câteva mii de turişti care trec, zilnic, pe acest drum. Pe el poate fi împins un cărucior de copil, un handicapat în scaun cu rotile, poate trece o bătrână în baston. Eu!

— Haide, vino, Neptun.

Cotesc ceva mai departe, în locul în care pârâul Epte se desparte în două braţe închise de un baraj şi de o cascadă. De cealaltă parte se ghicesc grădinile lui Monet, nuferii, puntea japoneză, serele… E ciudat, m-am născut aici în 1926, anul morţii lui Claude Monet. Ani de-a rândul după dispariţia lui Monet, aproape cincizeci de ani, grădinile cu pricina au fost închise, uitate, lăsate de izbelişte. Astăzi roata s-a întors şi, în fiecare an, zeci de mii de japonezi, americani, ruşi sau australieni străbat planeta doar pentru a hoinări prin Giverny. Grădinile lui Monet au devenit un templu sacru, o Mecca, o catedrală… De altfel, miile de pelerini nu vor întârzia să debarce.

Mă uit la ceas. Şase şi două minute. Încă vreo câteva ceasuri de răgaz.

Înaintez.

Între plopi şi captalani¹ imenşi, statuia lui Claude Monet se uită ţintă la mine cu privire răutăcioasă de vecin mâniat, cu bărbia năpădită de barbă şi cu ţeasta ascunsă de un acoperământ ce aduce vag a pălărie de pai. Soclul din fildeş arată că bustul a fost inaugurat în 2007. Tăbliţa de lemn înfiptă alături precizează că maestrul supraveghează „pajiştea“. Pajiştea lui! Câmpiile, de la pârâu la Epte, de la Epte la Sena, şirurile de plopi, colinele împădurite care se unduiesc ca nişte valuri domoale. Locurile magice pe care le-a pictat. Inviolabile… Lăcuite, expuse pentru veşnicie!

Este adevărat, la şase dimineaţa, peisajul încă păcăleşte ochiul. Văd dinaintea mea o zare neatinsă, făcută din lanuri de grâu, de porumb, de maci. Dar nu vă voi minţi. Pajiştea lui Monet e, de fapt, de-acum înainte, aproape cât e ziua de lungă, o parcare. Ba chiar patru parcări, ca să fiu precisă, întinse în jurul unei tulpini bituminoase ca un nufăr de asfalt. Chiar îmi pot permite s-o spun, la vârsta mea. Am tot văzut prefacerile peisajului, an după an. Peisajul rural a lui Monet s-a transformat astăzi într-un decor de hipermarket!

Neptun mă urmează câţiva metri, apoi pleacă să alerge, drept înainte, traversează parcarea, se uşurează pe o barieră de lemn, o ţine înainte pe câmp, către punctul unde se întâlnesc Epte şi Sena, acel petic de câmp înghesuit între două râuri şi numit, curios, l’Île aux Orties².

Oftez şi merg mai departe pe drum. Doar n-o să alerg după el la vârsta mea. Îl privesc cum se îndepărtează şi cum revine apoi, ca pentru a mă sfida. Ezit să-l chem. E devreme. El se face din nou nevăzut prin grâu. Neptun cu aşa ceva îşi petrece timpul acum. Aleargă cu o sută de metri înaintea mea! Toţi sătenii din Giverny cunosc câinele ăsta ca pe un cal breaz, dar nu multă lume, cred, ştie că-i al meu.

Merg de-a lungul parcării şi mă îndrept către Moulin des Chennevières. Acolo locuiesc. Prefer să mă întorc acasă înaintea mulţimii. Moulin des Chennevières este de departe cea mai frumoasă clădire din apropierea grădinilor lui Monet, singura construită de-a lungul pârâului, dar, de când au transformat pajiştea în câmpuri de table şi de cauciucuri, mă simt în ea ca o specie pe cale de dispariţie, ţinută într-o cuşcă, pe care curioşii vin s-o privească, s-o spioneze, s-o fotografieze. Nu există decât patru punţi peste pârâu pentru a trece dinspre parcare către sat, dintre care una chiar în faţa casei mele. Sunt ca încercuită până la şase după-amiaza. După aceea, satul se stinge din nou, pajiştea este redată sălciilor, şi Claude Monet îşi poate deschide iarăşi ochii de bronz, fără să tuşească în barbă de la mirosul de hidrocarburi.

În faţa mea vântul agită o pădure de spice verde-crud, perlată de roşul macilor răzleţi. Dacă ar contempla cineva priveliştea, din faţă, de-a lungul râului Epte, cu siguranţă i-ar evoca un tablou impresionist. Armonia culorilor scăldate în nuanţe de portocaliu la răsăritul soarelui, cu abia o tuşă de doliu, abia un punctuleţ negru, pe fundal.

O bătrână îmbrăcată în culori întunecate. Eu!

Nota subtilă de melancolie.

Strig din nou:

— Neptun!

Rămân acolo multă vreme, savurând calmul efemer, habar nu am cât timp, cel puţin mai multe minute, până când soseşte cineva care face jogging. Trece prin faţa mea, cu căştile de la MP3-player înşurubate în urechi. Tricou. Bascheţi. S-a năpustit pe pajişte ca un anacronism. E primul pe ziua de azi care vine să strice tabloul, îl vor urma toţi ceilalţi. Îi fac doar un mic semn din cap, el îmi răspunde la fel şi se îndepărtează într-un ţârâit de greier electronic care îi scapă din căşti. Îl văd întorcându-se către bustul lui Monet, către cascada cea mică, către baraj. Îi ghicesc revenirea de-a lungul pârâului, având grijă, şi el, să evite noroiul de pe marginea drumului.

Mă aşez pe o bancă. Aştept urmarea. Inevitabilă.

Încă nu e nici un autocar în parcarea de pe pajişte când dubiţa poliţiei frânează brusc la margine de Chemin du Roy, între spălătorie şi moara mea. La douăzeci de paşi de cadavrul înecat al lui Jérôme Morval.

Mă ridic.

Nu mă pot hotărî dacă să-l mai chem pentru o ultimă oară pe Neptun. Oftez. La urma urmei, cunoaşte drumul. Moulin des Chennevières este chiar alături. Arunc o ultimă privire spre poliţaii care coboară din maşină şi mă îndepărtez. Mă întorc acasă. Din turnul Morii, de la etajul patru, de la fereastră, se poate observa mult mai bine tot ce se petrece prin preajmă.

Şi mult mai discret.

2

Inspectorul Laurenç Sérénac a început prin a delimita un perimetru de câţiva metri în jurul cadavrului, agăţând o bandă lată din plastic portocaliu de crengile copacilor de deasupra pârâului.

Scena crimei prevesteşte o anchetă complicată. Sérénac se linişteşte spunându-şi că a făcut bine venind la faţa locului cu încă trei colegi după ce-a primit telefonul la Comisariatul din Vernon. Deocamdată principala misiune a celui dintâi, agentul Louvel, este să ţină la distanţă curioşii care au început să se înghesuie de-a lungul pârâului. Este chiar ceva de necrezut. Maşina poliţiei a traversat un sat pustiu, iar în câteva minute s-ar spune că toţi localnicii se adună şi merg în direcţia locului unde s-a petrecut omorul. Căci despre un omor este vorba. Nu e nevoie să fi urmat trei ani de şcoală de poliţie la Toulouse ca să fii sigur de asta. Sérénac se uită din nou la rana deschisă din dreptul inimii, la cea din partea de sus a craniului şi la capul cufundat în apă. Agentul Maury, pe cât se pare specialistul criminalist cel mai experimentat din Comisariatul din Vernon, are grijă să repereze cu precauţie urmele de paşi de pe pământ, chiar în faţa cadavrului, şi să facă mulaje după ele folosind ipsos cu întărire rapidă. Sérénac i-a ordonat să imortalizeze solul noroios chiar înainte de a înainta ca să examineze cadavrul. A murit tipul, nu va fugi, nici măcar nu va mai reveni la viaţă. Nici vorbă să contamineze scena crimei înainte să aibă totul fotografiat şi colectat în pungi de plastic.

Inspectorul Sylvio Bénavides se iveşte pe punte. Îşi trage răsuflarea. Câţiva săteni din Giverny se dau la o parte ca să-i facă loc. Sérénac i-a cerut să dea o fugă în satul Giverny, aflat chiar în apropiere, cu o fotografie a victimei în mână, ca să culeagă primele informaţii; ba chiar să-l identifice pe bărbatul asasinat. Inspectorul Sérénac nu lucrează la secţia din Vernon de prea mult timp, dar a înţeles imediat că Sylvio Bénavides face treabă foarte bună, îndeplineşte ordinele cu zel; organizează lucrurile; arhivează minuţios. Adjunctul ideal, cumva. Bénavides suferă, poate, de o uşoară lipsă de iniţiativă… Şi iarăşi, Sérénac intuieşte că este vorba mai mult de un exces de timiditate decât de o lipsă de competenţă. Un tip devotat! Mă rog, devotat… Devotat meseriei lui de poliţai. Fiindcă, în realitate, Bénavides îşi ia superiorul ierarhic, pe inspectorul Laurenç Sérénac, abia ieşit de pe băncile şcolii de poliţie din Toulouse, drept un fel de obiect poliţienesc neidentificat… Chiar dacă s-au trezit cu Sérénac pe cap, numit pe linie ierarhică în funcţia de şef al Comisariatului din Vernon, în urmă cu patru luni, fără să aibă măcar grad de comisar, cum poate fi luat în serios, la nord de Sena, un poliţai care n-are nici măcar treizeci de ani, care le vorbeşte şi derbedeilor, şi colegilor cu accent occitan şi care supraveghează deja scenele crimei cu un cinism dezabuzat?

Nu e sigur, crede Sérénac. Oamenii sunt atât de stresaţi prin partea locului… Şi nu numai în Poliţie. Peste tot! Chiar mai rău aici, la Vernon, o mare suburbie pariziană deghizată în Normandia. Cunoaşte harta circumscripţiei sale, frontiera cu Île-de-France trece prin Giverny, la câteva sute de metri de locul în care se află, de cealaltă parte a cursului principal al râului. Dar aici lumea e normandă, nu pariziană. Şi se ţine la asta. Un fel de snobism. Un tip i-a spus serios că frontiera trasată de Epte, pârâiaşul ridicol dintre Franţa şi regatul anglo-normand, a fost, în decursul istoriei, responsabilă de mai multe morţi decât Meuse sau decât Rinul…

Gogomanii!

— Domnule inspector…

— Spune-mi Laurenç, la naiba… Ţi-am mai spus deja…

Sylvio Bénavides şovăie. Inspectorul Sérénac îi trânteşte replica asta de faţă cu agenţii Louvel şi Maury, vreo cincisprezece gură-cască şi un cadavru care se scaldă în propriul sânge. De parcă era momentul să discute despre tutuială.

— Păi. Da. Păi, bine, şefu’… Cred că va trebui să mergem ca pe ouă… Nu mi-a fost greu să identific victima. Toată lumea o cunoaşte, aici. E un VIP, se pare. Jérôme Morval. Un chirurg oftalmolog cunoscut, cabinetul lui se află pe Avenue Prudhon la Paris, în Arondismentul 16. Locuieşte într-una din cele mai frumoase case din sat, pe rue Claude-Monet la numărul 71.

— Locuia… precizează Sérénac.

Sylvio o încasează. Umblă cu figura cuiva luat cu arcanul pe frontul rusesc. A unui funcţionar mutat printre picarzi… A unui poliţai numit în Normandia… Imaginea îi aduce lui Sérénac zâmbetul pe buze. El, şi nu adjunctul lui, ar trebui să strâmbe din nas.

— OK, Sylvio, spune Sérénac. Bună treabă. Nu e nevoie să insistăm deocamdată. Îi vom completa CV-ul mai târziu…

Sérénac dă la o parte panglica portocalie.

— Ludo, e în regulă cu urmele? Ne putem apropia fără să ne punem patine?

Ludovic Maury confirmă. Poliţistul se îndepărtează, ducând diferite mulaje din ipsos, în timp ce inspectorul Sérénac îşi afundă picioarele în noroiul de pe malurile pârâului. Cu o mână se agaţă de creanga de frasin cea mai apropiată, iar cu cealaltă arată spre corpul inert.

— Apropie-te, Sylvio. Uite. Nu ţi se pare straniu modul de operare al criminalului?

Bénavides înaintează. Louvel şi Maury se întorc la rândul lor, de parcă ar asista la examenul de admitere al superiorului lor ierarhic.

— Băieţi, uitaţi-vă la rană, acolo, prin vestă. În mod clar, Morval a fost ucis de o armă cu tăiş. Un cuţit sau ceva asemănător. În plină inimă. Cu sânge rece. Chiar fără avizul legiştilor, putem emite ipoteza că aceasta a fost cauza morţii. Atâta că, dacă ne uităm mai bine la urmele din noroi, se vede că până pe malul apei cadavrul a fost târât câţiva metri. De ce să te osteneşti? De ce să muţi un cadavru? După care ucigaşul a înşfăcat o piatră sau un alt obiect greu de aceeaşi mărime şi şi-a dat osteneala să-i crape partea de sus a craniului şi tâmpla. Iarăşi, pentru ce afurisit de motiv?

Louvel dă să ridice, timid, mâna.

— Poate că Morval nu murise de tot?

— Mda, face vocea melodioasă a lui Sérénac. Având în vedere mărimea rănii din inimă, nu prea cred… Şi dacă Morval mai trăia, de ce să nu-i fi înfipt încă o dată cuţitul pe loc? De ce să-l mute, apoi să-i crape craniul?

Sylvio Bénavides nu spune nimic. Ludovic Maury priveşte scena crimei. E o piatră, pe malul pârâului, de mărimea unei mingi mari de fotbal, mânjită de sânge. El a prelevat de pe suprafaţa ei toate eşantioanele posibile. Încearcă un răspuns:

— Pentru că exista o piatră în apropiere. A apucat arma pe care o avea la îndemână…

Lui Sérénac îi strălucesc ochii.

— Aici nu sunt de acord cu tine, Ludo. Uitaţi-vă cu atenţie la scena crimei, băieţi. E ceva şi mai ciudat. Uitaţi-vă la pârâu, pe douăzeci de metri. Ce vedeţi?

Inspectorul Bénavides şi cei doi agenţi urmăresc malurile cu ochii, fără să priceapă unde vrea Sérénac să ajungă.

— Nu se găseşte nici o altă piatră! triumfă Sérénac. Nu se găseşte nici măcar o altă piatră pe întreaga lungime a râului. Şi dacă ne uităm mai de aproape la această piatră, nu încape îndoială că şi ea a fost mutată. Nu există pământ uscat lipit de piatră, iarba strivită sub ea e proaspătă… Atunci ce naiba caută aici piatra asta căzută din cer? Asasinul a adus-o aici, şi pe ea, asta sare în ochi…

Agentul Louvel încearcă să-i facă pe sătenii din Giverny să se retragă spre malul drept al pârâului, în faţa punţii, către sat. Publicul nu pare să-l deranjeze pe Sérénac.

— Băieţi, continuă inspectorul, pe scurt, ne confruntăm cu următoarea ipoteză: Jérôme Morval este înjunghiat pe drum, lovitura e, probabil, ce i-a provocat moartea. După aceea asasinul îl târăşte până la râu. Şase metri mai încolo. Apoi, cum e perfecţionist, va dibui o piatră prin împrejurimi, o chestie care cântăreşte, pesemne, cam vreo douăj’ de kile, şi se întoarce să-i crape căpăţâna lui Morval… Şi încă nu s-a isprăvit… Observaţi poziţia corpului în pârâu: capul băgat aproape în întregime sub apă. Vi se pare cumva naturală poziţia?

— Tocmai aţi spus-o, şefu’, răspunde Maury, aproape agasat. Asasinul l-a lovit pe Morval cu piatra, pe malul apei. Apoi victima alunecă până la pârâu…

— Ca din întâmplare, ironizează inspectorul Sérénac. O lovitură în craniu, iar căpăţâna lui Morval ajunge pe fundul apei… Nu, băieţi, sunt gata să pariez împotriva voastră. Luaţi piatra şi pisaţi-i capul lui Morval. Acolo, pe malul apei. Nici măcar într-una din o mie de încercări capul cadavrului nu va ajunge pe fundul apei, impecabil scufundat zece centimetri… Domnilor, cred că soluţia este mult mai simplă. Avem de-a face, cumva, cu o triplă ucidere a aceluiaşi om. Unul, îţi fac felul. Doi, îţi crăp capul. Trei, te înec…

Un rânjet i se agaţă de buze.

— Avem de-a face cu un tip îndârjit. Un obstinat. Foarte, foarte mânios pe Jérôme Morval.

Laurenç Sérénac se întoarce către Sylvio Bénavides, zâmbind.

— Să vrei să-l omori de trei ori nu e ceva foarte simpatic în ce-l priveşte pe oftalmologul nostru, dar, la limită, e mai bine decât să omori o sigură dată trei oameni diferiţi, nu-i aşa?

Sérénac face cu ochiul către inspectorul Bénavides, care e din ce în ce mai stânjenit.

— N-aş vrea să semăn panică în sat, continuă el, dar nimic din ce-am văzut la scena crimei nu mi se pare că e datorat hazardului. Nu ştiu de ce, dar s-ar spune că e aproape o compoziţie, un tablou pus în scenă. De parcă fiecare detaliu ar fi fost ales. Locul precis, la Giverny. Desfăşurarea evenimentelor. Cuţitul, piatra, înecul…

— O răzbunare? sugerează Bénavides. Un fel de ritual? La asta vă gândiţi?

— Habar n-am, răspunde Sérénac. Vom trăi şi vom vedea… Deocamdată pare să n-aibă nici un sens, dar sigur are unul pentru asasin…

Louvel alungă, cu blândeţe, curioşii de pe punte. Sylvio Bénavides rămâne în continuare mut, concentrat, de parcă încearcă să facă o selecţie din noianul de cuvinte ale lui Sérénac, între bun-simţ şi provocare.

Dintr-odată o umbră brună ţâşneşte din pâlcul de plopi de pe pajişte, trece pe sub panglica portocalie şi calcă în picioare noroiul de pe maluri. Agentul Maury încearcă să-l reţină, fără succes.

Un ciobănesc german!

Câinele, vesel, se freacă de blugii lui Sérénac.

— Ia te uită, spune inspectorul, primul nostru martor spontan…

Se întoarce către sătenii din Giverny de pe punte.

— Cunoaşte cineva câinele?

— Da, răspunde fără să ezite un tip destul de în vârstă în ţinută de pictor, cu pantaloni de velur şi vestă de tweed. E Neptun. Câinele satului. Toată lumea îl întâlneşte pe-aici. Se ţine după copiii din sat. După turişti. Face parte din peisaj, ca să spunem aşa…

— Fă-te încoace, băiete, spune Sérénac, ghemuindu-se la înălţimea lui Neptun. Deci tu eşti primul nostru martor? Spune-mi, l-ai văzut pe asasin? Îl cunoşti? Să treci pe la mine mai încolo, pentru depoziţie. Aici mai avem încă puţină treabă.

Inspectorul rupe o creangă de salcie şi o aruncă la câţiva metri distanţă. Neptun intră în joc. Se îndepărtează, revine. Sylvio Bénavides observă cu uluire manevra superiorului său.

În sfârşit, Sérénac se ridică. Observă cu atenţie împrejurimile: spălătoria din cărămidă şi chirpici, chiar în faţa pârâului; puntea peste pârâu şi, chiar în spatele ei, clădirea stranie, neobişnuită, cu bârne aparente, dominată de un fel de turn cu patru etaje, căreia i se poate citi numele gravat pe perete, Moulin des Chennevières. Nu va trebui neglijat nimic, îşi notează el într-un colţişor de minte, trebuie să luăm pe rând toţi martorii potenţiali, chiar dacă omorul a fost probabil comis pe la şase dimineaţa.

— Michel, spune-le celor din public să se retragă. Ludo, dă-mi nişte mănuşi de plastic, o să-l buzunărim pe oftalmologul nostru, chit că ne udăm la picioare dacă nu vrem să mutăm cadavrul.

Sérénac îşi zvârle cât colo bascheţii, şosetele, îşi sumecă blugii până la jumătatea pulpei, îşi trage mănuşile pe care i le întinde agentul Maury şi intră desculţ în pârâu. Cu mâna stângă ţine în echilibru corpul lui Morval, în timp ce cu cealaltă îi scotoceşte prin vestă. Scoate un portofel din piele, pe care i-l întinde lui Bénavides. Adjunctul îl deschide şi verifică actele de identitate.

Nici o îndoială, e chiar Jérôme Morval.

Mâna continuă să exploreze buzunarele cadavrului. Şerveţele. Cheile de la maşină. Totul trece dintr-o mână înmănuşată în altă mână înmănuşată şi sfârşeşte în pungi transparente din plastic.

— La naiba! Ce…

Degetele lui Sérénac scot din buzunarul exterior al vestei cadavrului un carton mototolit. Inspectorul îşi pleacă privirea. E vorba despre o simplă carte poştală. Ilustraţia reprezintă Nuferii lui Monet, un studiu în albastru: o reproducere, cum se vând cu milioanele în lume. Sérénac întoarce ilustrata.

Textul este scurt, scris cu litere de tipar. UNSPREZECE ANI. LA MULŢI ANI.

Chiar dedesubtul celor cinci cuvinte, o bandă subţire de hârtie a fost decupată apoi lipită pe cartea poştală. Şapte cuvinte, de data aceasta: Crima de a visa să se instaureze³.

La naiba…

Apa pârâului îi îngheaţă brusc gleznele inspectorului, ca două cătuşe de oţel. Sérénac strigă la curioşii postaţi în faţă, înghesuiţi în jurul spălătoriei normande, de parcă ar fi aşteptat autobuzul:

— Avea copii Morval? Să zicem, unul de unsprezece ani?

Pictorul în velur şi tweed răspunde din nou cel mai rapid:

— Nu, domnule comisar. Cu siguranţă nu!

La naiba…

Felicitarea de aniversare trece în mâinile inspectorului Bénavides. Sérénac ridică ochii, priveşte. Spălătoria. Puntea. Moara. Satul Giverny care se trezeşte. Grădinile lui Monet, care se ghicesc ceva mai departe. Pajiştea şi plopii.

Norii care se agaţă de colinele împădurite.

Cele şapte cuvinte care i se agaţă de gânduri.

Crima de a visa să se instaureze.

Are brusc convingerea că ceva e nelalocul lui în peisajul impresionist de carte poştală.

3

Din înaltul turnului morii Chennevières, îi privesc pe poliţai. Cel care poartă blugi, şeful, încă stă cu picioarele în apă, ceilalţi trei sunt pe mal, înconjuraţi de mulţimea stupidă, aproape de treizeci de oameni acum, care nu ratează nimic din scenă, ca la teatru, un teatru de stradă. Un teatru de pârâu⁴, de altfel, dacă vreau să fiu cu adevărat precisă.

Zâmbesc în sinea mea. E o idioţenie, nu vi se pare, să faci de una singură jocuri de cuvinte? Iar eu sunt oare mai puţin stupidă decât acei curioşi pentru că sunt la balcon? În locul cel mai bun, credeţi-mă. Văd fără să fiu văzută.

Ezit. Râd şi pentru că ezit. Nervos.

Ce trebuie să fac?

Poliţaii tocmai scot din dubiţa albă un sac mare din plastic, probabil ca să vâre cadavrul înăuntru. Întrebarea continuă să-mi zdupăie prin cap. Ce trebuie să fac? Să mă duc la poliţie? Trebuie să le spun tot ce ştiu poliţailor din comisariatul din Vernon?

Oare poliţaii vor fi în stare să creadă delirul unei bătrâne nebune? Nu cumva soluţia e mai degrabă să tac şi să aştept? Să aştept câteva zile, doar câteva zile. Să observ, să mă joc de-a şoricuţa, cât să văd cum evoluează lucrurile. Şi-apoi, va trebui să stau de vorbă şi cu văduva lui Jérôme Morval, Patricia, asta, da, este sigur că trebuie s-o fac.

Dar să vorbesc cu poliţaii, pe de altă parte…

Jos, în apropiere de pârâu, cei trei agenţi s-au aplecat şi târăsc până la sac cadavrul lui Jérôme Morval, ca pe o ditamai halca de carne decongelată, şiroind de apă şi de sânge. Se chinuiesc, sărmanii. Îmi lasă impresia unor pescari amatori care au prins cu harponul un peşte prea mare. Cel de-al patrulea poliţai, tot în apă, se uită la ei. De unde sunt eu s-ar spune chiar că se distrează. Haide, din ce pot vedea eu, cel puţin zâmbeşte.

La urma urmei, poate că-mi storc creierii degeaba, dacă stau de vorbă cu Patricia Morval, toată lumea riscă să afle, cu siguranţă. Mai ales poliţaii. E vorbăreaţă văduva… În vreme ce eu, eu nu sunt încă văduvă, nu întru totul.

Închid ochii, poate un minut. Chiar mai puţin.

M-am hotărât.

Nu, nu voi sta de vorbă cu poliţiştii! Mă voi preschimba într-o şoricuţă neagră, invizibilă. Cel puţin pentru câteva zile. La urma urmei, dacă poliţaii vor să mă găsească, n-au decât, la vârsta mea nu alerg prea repede. N-au decât să-l urmărească pe Neptun… Deschid ochii şi-mi privesc câinele. S-a tolănit la câteva zeci de metri de poliţişti, în ferigi, nici el nu ratează nimic de la scena crimei.

Da, hotărârea a fost luată, voi aştepta câteva zile, cât să apuc să fiu văduvă, cel puţin. Aşa se face, nu-i aşa? Un minimum de decenţă. Apoi, se va mai găsi timp de improvizat, de acţionat, la momentul potrivit. În funcţie de împrejurări… Am citit, cu mult timp în urmă un roman poliţist aproape incredibil. Acţiunea se petrecea într-un conac englezesc sau ceva de felul ăsta. Toată intriga era explicată prin ochii unei pisici. Da, m-aţi înţeles bine, ai unei pisici! Pisica era martor la tot şi, în mod inevitabil, nimeni nu-i dădea atenţie. Ea, în felul ei, conducea ancheta! Asculta, observa, scotocea. Romanul era chiar îndeajuns de bine ticluit, încât să ne putem gândi că, în final, pisica era asasinul. Bun, n-am de gând să vă stric plăcerea, nu vă dezvălui sfârşitul, veţi citi cărţulia, dacă aveţi ocazia… Era doar pentru a vă explica ce am de gând să fac: să devin un martor al acestui caz la fel de nebănuit ca pisica din conacul meu.

Întorc din nou capul spre râu.

Cadavrul lui Morval aproape că a dispărut, înghiţit de sacul de plastic; s-ar spune că e o anaconda ghiftuită; se mai zăreşte doar o bucată din cap, printre cele două maxilare zimţate ale unui fermoar netras până la capăt. Cei trei poliţai de pe mal par să gâfâie. De sus pare că nu aşteaptă decât un gest din partea şefului lor ca să scoată o ţigară.

1. În original, pétasites, plante din familia Petasites hybridus.

2. Insula Urzicilor.

3. Vers din poemul „Nymphée“ („Izvorul nimfelor“), de Louis Aragon, publicat în iulie 1942, în revista Confluences. În original, Le crime de rêver, je consens qu’on l’instaure.

4. Joc de cuvinte bazat pe omofonia dintre théâtre de rue (teatru de stradă) şi théâtre de ru (teatru de pârâu).