Shani Boianjiu, The People of Forever Are Not Afraid

© 2014 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-4768-2

ISBN PDF: 978-973-46-4769-9

ISBN print: 978-973-46-3786-7

Coperta: Carmen Parii

Foto copertă: © Carmen Parii

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

SHANI BOIANJIU s-a născut la Ierusalim în 1987. La 18 ani şi-a făcut stagiul militar obligatoriu în Forţele de Apărare Israeliene, timp de doi ani. Experienţele din această perioadă au stat la baza romanului său de debut, Oamenii eternităţii nu se tem niciodată, început ulterior, în timpul unui curs de creative writing, cînd studia literatura la Harvard. A publicat texte literare în revistele The New York Times, The New Yorker, The Guardian, The Wall Street Journal, Vice şi Zoetrope: All-Story. A devenit de asemenea cea mai tînără laureată a premiului 5 under 35 decernat de National Book Foundation. Este prima autoare israeliană nominalizată în Marea Britanie la Women’s Prize for Fiction.

Copii străini

Istoria aproape s-a terminat

S-a aşternut praful în rulota în care învăţăm şi părul profei Mira, vopsit într-un portocaliu artificial, are vârfurile arse. Acum suntem în clasa a douăşpea şi aproape am terminat istoria Israelului. Istoria lumii am terminat-o în clasa a zecea. Paginile manualului ne învaţă deja despre 1982, cu câţiva ani înainte să ne naştem noi, cu un an înainte să existe satul ăsta, când pe aici, lângă graniţa cu Libanul, nu erau decât pini şi mormane de gunoi. Vorbele de dimineaţă ale Mirei, mama lui Avişag, profa noastră, mai că le ating pe alea secrete ale părinţilor noştri din serile de beţie.

Istoria aproape s-a terminat.

— O să fie opt acronime în lucrarea de control de vineri despre Operaţiunea Pace pentru Galileea, numai chestii pe care le-am studiat la clasă, nimic altceva, PLO, SAM, IAF, copii cu RPG¹, spune Mira.

Cred că ştiu ce înseamnă fiecare, poate mai puţin copiii cu RPG. Nu prea mă pricep la definiţii care au în ele cuvinte adevărate. Mă cam tem de ele.

Dar mi se fâlfâie de lucrarea asta. Jur, nu-mi pasă nici cât negru sub unghie.

Sendvişul încă mă aşteaptă în ghiozdan. Are felii de roşie, maioneză, muştar şi sare, atât. Cel mai mişto e că mama mi-l pune într-o pungă de plastic, după care îl înveleşte în şerveţele albastre, îţi ia vreo două minute să-l despachetezi. Aşa, şi în zilele când nu mi-e deloc foame e ceva pe care să-l aştept, şi asta e o chestie, măcar nu-mi vine să urlu chiar tot timpul.

De opt ani am descoperit combinaţia muştar-maioneză-roşie.

Îmi trosnesc degetele sub bărbie. Îmi dau ochii peste cap. Scrâşnesc din dinţi. De când eram mică fac aşa la ore. N-o să mai fiu în stare prea mult. Mă dor dinţii.

Mai sunt patruj’ de minute până sună, dar nu mai pot să stau aici, nu pot şi nu vreau şi…

Cum construiesc avioane

— PLO, SAM, IAF, copii cu RPG, spune profa Mira. Cine vrea să ne citească nişte definiţii înainte de lucrare?

SAM e un tip de submarin sirian. IAF sunt Forţele Aeriene Israeliene. Ştiu ce sunt copiii ăia, şi copiii cu RPG sunt copii care au încercat să tragă cu rachete în soldaţii noştri şi care-au sfârşit arzându-se între ei, pentru că erau neinformaţi şi copii. Dar s-ar putea să fie o definiţie repetitivă. Data trecută curva mi-a scăzut cinci puncte, a zis că am scris de şapte ori cuvântul „foarte“ într-o definiţie şi că nici măcar nu era corect folosit în frază.

Se uită la mine sau la Avişag, care stă lângă mine, sau la Lea şi oftează. Cred că îi trebuie o operaţie de foarte corectare a dioptriilor. Lea se uită în spate, de parcă sigur pe ea o privea Mira.

— Nu poţi să te prefaci măcar că iei notiţe, Yael? mă întreabă Mira aşezându-se la catedră.

Îmi dezlipesc privirea de la Lea, iau pixul şi scriu:

când o să încetăm să ne gândim la lucruri fără importanţă şi o să ne gândim la lucruri cu adevărat importante? fute-mă la sânge

Trebuie să mă duc la toaletă. Lângă rulota în care se ţin orele este rulota cu toaleta. Dacă mă sui pe veceu şi-mi lipesc nasul de ferestruică, pot să văd casele de la marginea satului şi să trag pe nări până mă ia ameţeala mirosul de dezinfectant cu care se curăţă geamul ăsta uitat de Dumnezeu. Văd case, grădini, mame cu bebeluşi pe băncuţe, împrăştiate ca nişte piese de Lego abandonate de un copil uriaş pe marginea şoselei ce duce la munţii maronii ce dormitează în depărtare. La poarta şcolii văd un tânăr. Poartă o cămaşă maro, are pielea măslinie şi aproape că nu s-ar distinge de muntele din spate dacă n-ar avea ochii verzi, două frunze în mijlocul neantului.

E Dan. Dan al meu, fratele lui Avişag.

Sunt aproape sigură.

Când mă întorc la oră de la toaletă văd că mi-a scris cineva în caietul vechi şi gros, chiar sub întrebare. Eu şi Avişag scriem una în caietul celeilalte încă din clasa a doua. O vreme am avut un caiet cu poveştile pe care le scriam cu Lea pe când jucam „Cadavrul delicios“², dar din clasa a şaptea Lea nu s-a mai jucat cu noi, cu nimeni. În schimb, s-a apucat să strângă fete ca animale de companie. Avişag a zis c-ar trebui să scriem mai departe în caiet, deşi „Cadavrul delicios“ nu se joacă în doi. A zis că putem să păstrăm caietele mai mult decât bileţelele şi aşa, când o să facem optâşpe ani, o să putem să ne amintim toţi oamenii care ne-au iubit pe vremuri, când eram mici. Şi aşa ar avea şi unde să deseneze, ca să-i văd toate desenele. Şi când aveam paişpe ani a mai zis că aşa putem să punem câte un „fut“ în fiecare frază dacă avem chef, fără să fim prinse, şi chiar avem chef şi aşa şi trebuie. Asta e regula.

fute-mă şi mai la sânge

În ultima vreme parcă Avişag nici nu mai există. Tot ce zic eu ea repetă ceva mai tare. Apoi amuţeşte. Îşi face de lucru cu lanţul de aur de pe pieptul ei tuciuriu. Îşi reglează sutienul. Se uită cum îi creşte părul şi se face tot mai tăcută. Cred că şi eu cresc la fel.

Numai că, pentru prima dată în istoria lumii, cât am lipsit în caiet a scris altcineva în afară de Avişag.

Sunt aproape sigură. Mai e un rând strâmb, fără nici un „fut“.

tot timpul am parte numai de singurătate. chiar şi acum tot singurătate

Închid caietul.

Îmi vine s-o întreb pe Avişag dacă frate-su Dan a intrat în clasă cât am lipsit, dar n-o întreb. Mira, mama lui Avişag şi a lui Dan, e specială pentru că e profă. E profă pentru că a trebuit să vină să predea la sat în loc să predea la Ierusalim, fiindcă tatăl lui Avişag i-a părăsit şi n-au mai avut destui bani ca să stea la Ierusalim. Mama lucrează la compania din sat care produce componente de maşini folosite la construirea unor maşini cu care se construiesc avioane. Mama Leei lucrează la compania din sat care produce componente de maşini folosite la construirea unor maşini cu care se construiesc avioane. O mamă e din România şi din când în când face şi menaj, ca să câştige nişte bani în plus.

Tot timpul am parte de singurătate.

Am o idee.

O să dau o petrecere, să mor eu, nu-mi pasă, nu ştiu încă unde-o să fie petrecerea şi n-am cum să ştiu, şi n-o să aflu nimic în plus în următoarele douăj’ de minute pentru că sunt la oră, dar mă jur pe Ăl de Sus, Dan o să vină la petrecere, o să vină dacă-l sun să-l invit, aşa e politicos, şi ideea asta genială mi-a trecut acum prin cap din senin, o petrecere, dacă-mi mai zice cineva că uneori e bine să fii singur, o să urlu şi-o să fac ca naiba.

— Pace, zic şi mă ridic din bancă.

Îmi iau ghiozdanul. Când se ridică Avişag, zgârie cu scaunul linoleumul de pe jos şi Mira îşi încreţeşte buzele de parcă tocmai a mâncat o lămâie întreagă din pomul familiei Levy.

— Mai sunt douăzeci de minute, spune ea.

S-o creadă ea că rămânem, plecăm.

— Dă-o-n pizda mă-sii, pace! spune Avişag.

Se mai ridică patru băieţi. În clasa a patra unul dintre ei a mâncat o lămâie întreagă din copacul familiei Levy când a primit o provocare, dar nu s-a mai întâmplat nimic după aia.

N-ai cum să vorbeşti cu nimeni

Merg cu Avişag pe uliţa dinspre şcoală şi când deschid gura simt pe limbă praful ridicat de paşii colegilor care au trecut înaintea noastră şi de paşii noştri de ieri, de-abia pot să vorbesc, mă astupă.

— Deci mor. Trebuie să dăm o petrecere diseară. Hai să sunăm nişte lume, zic.

— Noam şi Emuna mi-au zis că Yochai le-a spus că frate-su a auzit de la sora Leei, Sarit, unde avem semnal, spune Avişag.

Îşi mijeşte ochii negri.

Nici un mobil nu mai merge dacă suni din sat. La început nu era semnal la şcoală. Apoi miercurea trecută n-am avut semnal nici după ce am sărit poarta de lemn când am chiulit de la mate. Avişag a avut două liniuţe vreo zece secunde, dar n-a apucat să sune pe nimeni, iar dup-aia a mai rămas doar o liniuţă şi atât.

Ajunseserăm deja la magazin, dar nici acolo n-aveam semnal, aşa c-am luat un pachet de Marlboro şi nişte ursuleţi din jeleu şi ne-am dus la bancomat, dar nici acolo nu era semnal, aşa că am mers în părculeţ, dar nici acolo nu era semnal şi cineva a vomitat pe singurul leagăn în care puteau să se dea două persoane, aşa că n-am rămas şi dup-aia nu mai aveam unde să mergem.

— De fapt, nu mi-a zis Noam sau Yochai, spune Avişag. Dan mi-a zis. A început iar să stea de vorbă cu mine. Sau cel puţin atâta mi-a zis, că lângă releu e semnal.

Nu mă uit la Avişag după ce-mi spune asta. Îmi vine s-o-ntreb dacă Dan a intrat în clasă şi a scris în caiet, dar ştiu că n-are rost.

Releul. Desigur. Uneori mă gândesc că fără oameni ca Dan ar crăpa tot satul, aşa de bătuţi în cap suntem toţi.

Ce-i iubirea

De când sunt am hotărât să iubesc un singur băiat, pe Dan, fratele lui Avişag. Am avut acelaşi prieten de la doişpe ani, pe Moşe, dar n-a fost pe corecte, pentru că pe el n-am hotărât să-l iubesc, era un prieten de familie şi arunca în mine cu mere, aşa că n-am avut de ales de fapt, pentru că n-a fost pe corecte. Ne-am despărţit acum două săptămâni. Şi ne-am mai despărţit o dată acum nouă săptămâni. E în armată de vreo şase luni, oricum. Dan, fratele lui Avişag, a terminat deja cu chestiile astea.

Dan, fratele lui Avişag, punea pe toată lumea la încercare. De-asta am hotărât să-l iubesc. Îl futea la cap încercarea asta.

Chiar la capătul străzii Ierusalim oamenii din sat au parte de o privelişte. Se vede întreaga lume şi mai ceva de-atât, pe bune. Dacă stai pe culmea deluşorului vezi patru munţi cu păduri mediteraneene verzi de sus până jos. Vezi covoare de anemone roşii, perne de anemone violet şi cununi de margarete galbene, ivite din senin. Şi peşteri micuţe, apărate de sălcii, şi, ce mai, parcă te doare sufletul când le vezi, ca şi cum te-ai uita la nişte copii străini de pe trotuarul celălalt.

Şi sunt nişte bănci acolo, fireşte, chiar la capătul străzii Ierusalim, şi aşa poţi să stai pe ele şi să admiri peisajul, numai că de fapt nu poţi. Pentru că dacă te-ai aşeza, ai fi cu spatele la peisaj şi cu faţa la casa cu numărul 24 de pe strada Ierusalim, aşa că n-ai vedea decât chiloţii puşi la uscat şi o lesă de câine orfană pe iarba îngălbenită, şi tomberonul de reciclat de pe verandă.

Iar Dan aducea oameni aici şi-i întreba ce nu se potriveşte deloc în peisaj, ce nu se potriveşte deloc-deloc şi nimeni nu ştia şi atunci se enerva rău, începea să ţipe, zicea că fără oameni ca el ar crăpa în pizda mă-sii tot satul, aşa de bătuţi în cap suntem toţi. Poate să fie încrezut. Iar apoi omul pe care îl adusese acolo din sat, vreun coleg, prieten de-al maică-sii, soră-sa, surioara mai mică, stătea acolo o vreme, cu ochii la iarba veştedă de la numărul 24 şi spunea: „Ziceai că vrei să ne distrăm. Nu înţeleg“. Dar eu înţelegeam.

Odată, când eram în clasa a şaptea şi plecam de la Avişag de-acasă, a sărit să mă sperie de după un măslin. Deasupra lui erau sicomori de import şi păsări, păsările nu se vedeau, însă zburătăceau atât de iute în cercuri, că în jurul lui dansau bobiţe de lumină, ca la discotecă. A venit cu un pas mai aproape. Şi mai aproape. Era atât de aproape, că-i vedeam două gene căzute pe obrazul stâng. Mi-am lăsat jenată ochii în jos şi am văzut că era desculţ şi că avea picioare lunguieţe. Mi-am trosnit degetele sub bărbie de emoţie. Era tare înalt, ca Avişag. Sau poate eram eu bondoacă.

— Vrei să ne distrăm? m-a întrebat.

Când m-am aşezat pe bancă, o clipă m-am simţit obosită. M-am tot întors cu spatele, ca să nu vadă Dan ce emoţii aveam, ca să mă concentrez pe altceva, ceva frumos; şi atunci m-am prins.

— Deci are şi omu’ două bănci, şi vin ăia să-i zică să fixeze băncile-n ciment, şi el, ce să vezi…, am spus.

Voiam doar să zic şi eu ceva, să nu tac, însă Dan mă privea cu ochii lui verzi strălucitori, tot ridicând din sprâncenele stufoase.

După aia am stat o vreme pe jos, cu ochii la covoarele roşii şi la peşterile din faţă, şi i-am zis toate secretele mele. În seara aia cred că l-am iubit un pic, dar nu ştiu dacă era dragoste pe bune, pentru că l-am iubit doar pentru că lui îi plăcea de mine sau de ceva din ce spusesem. Se vedea asta după cum se legăna înainte şi înapoi şi pentru că, după ce i-am arătat caietul, mi-a promis că o să scrie odată în el ceva în pizda mă-sii de deştept.

Din seara aia n-am mai vorbit cu el. După două luni i-a zis lui Avişag un secret de-al meu. După doi ani a plecat în armată şi când s-a întors, în loc să se angajeze în compania din sat care fabrică părţi componente de maşini cu care se construiesc alte maşini care pot să construiască avioane sau să urmeze o profesională ca să fie plătit mai bine după aia, când o să se angajeze în compania din sat care fabrică părţi componente de maşini folosite la construirea unor maşini cu care se construiesc avioane, el pur şi simplu a rămas acasă şi a început să deseneze bocanci de armată. Ştiu asta pentru că soră-mea s-a dus la el acasă săptămâna trecută, ca să se joace cu sora lui cea mai mică, şi când s-a întors a povestit că erau picturi peste picturi cu bocanci, tot peretele bucătăriei era negru şi-apăsător de-atâtea picturi.

— Dan mi-a zis că i-e dor de tine, mi-a spus soră-mea. Zice că nu mai vrei să ieşi cu el să vă distraţi, a adăugat ţocăind aerul, după care a dat mai tare sonorul desenului animat la care se uita, Gâlceavă, omul de zăpadă, ca să nu apuc să urlu la ea.

Nici o casă nu e goală

Dacă ai scris ceva în caietul cuiva, o să şi mergi la un chef dacă persoana aia te-a invitat.

Când ajungem la releu, sunt aproape sigură că Dan mi-a scris în caiet. A scris chiar între definiţiile mele pentru copiii cu RPG şi IAF. Cred că încă îmi place de el. Cred că şi lui îi place de mine.

Ştiu că nu sună prea probabil, dar pot să pariez că a dat buzna în clasă ca Superman, mi-a scris în caiet când eram la baie şi după aia a ieşit pe poarta şcolii. O s-o întreb pe Avişag dacă a venit când eram plecată, mă întreb de ce nu-mi spune singură, dar ştiu că o avea ea motivele ei, când ai fraţi, ai motivele tale, şi, oricum, sunt aproape sigură şi mai bine eşti aproape sigură decât să rişti să afli ceva ce nu vrei să ştii.

Nu-mi vine să cred că nu ne-a mai trecut prin cap să căutăm semnal lângă releu. Stăm lângă turnul releului suficient de aproape cât să ne adăpostim de soare pe dealul ăsta pietros, şi tot urlăm, pentru că, deşi ne dă un strop de semnal, tot nu suntem auziţi ca lumea la telefon.

În satul ăsta cu greu găseşti nişte lucruri bune. Intimitate, transport public, lapte cu grăsime 5%. Dar cel mai greu găseşti o casă goală. Din când în când părinţii cuiva merg într-un sejur sponsorizat de companie în oraşul vecin, se bucură de masaje şi înoată în piscina hostelului. Dar alor mei nu li s-a întâmplat niciodată una ca asta, nici celor mai mulţi dintre cunoscuţi. Cel mai adesea părinţii ies la cafea la alţii acasă, după ce vă înţelegeţi că se întorc după unşpe, iar cu fraţii şi surorile băgăcioase aranjezi să doarmă pe la prietenii lor. Aşa faci rost de o casă goală, după care poţi să bei bere, să fumezi şi să te pupi cu alţii fără să te simţi penibil.

Dar azi parcă nu-i nici o casă goală în care să dăm un chef cu clasa, nici una. Deja am sunat doişpe oameni şi avem cercuri de umezeală la subsuori, dar nu putem să mergem acasă, pentru că la mine e soră-mea şi la Avişag e soră-sa mai mică şi nu putem să le lăsăm să ne-audă cum punem totul la cale, aşa cum peste doi ani şi ele o să se ferească să le auzim punând la cale petreceri. Şi oricum nu mă mai duc pe la Avişag de când s-a întors Dan. Nu mă lasă ea.

Dac-am merge la mine ne-ar auzi soră-mea, care e dezastru. Dacă vorbeşti pe fix se-aude tot. Când maică-mea vorbeşte pe fix, nu contează cât de târziu, aud tot ce spune, până şi când şuşoteşte, o aud şi dacă plânge.

— EŞTI SIGURĂ? urlăm în mobile.

Da, Tali Feldman e sigură. Maică-sa n-o lasă să dea petrecere singură acasă, se teme să nu-i spargă prietenii fiică-sii alte ceşti din serviciul românesc de ceai, mama lui Noam nu-şi lasă fata să dea petrecere singură acasă pentru că se teme să n-o tragă pe sfoară, iar mama Ninei nu-şi lasă fata să dea petrecere singură acasă pentru că i-e frică să nu-i rupă amicii himenul fetei, e niţel habotnică.

Mai aflăm şi că Lea dă petrecere; e singură acasă pentru că ai ei au primit nişte şedinţe de masaj la hostelul din oraşul vecin, numai că maică-sa n-o lasă să mă invite pentru că data trecută am spart un ghiveci cu un arbust şi Lea m-a pârât. Motivul adevărat e că eu şi Avişag suntem singurele care nu tremurăm de frica Leei, pentru că ne-am jucat cu ea înainte să devină super populară, pe vremea când încă se juca cu lumea, şi n-o juca pe degete.

În ziua aia pe bancă i-am zis lui Dan toate secretele mele. Unul dintre ele era că eu şi Avişag încă ne mai jucăm cu păpuşile. Ţineam asta secret şi faţă de Lea, de când eram în clasa a cincea. De fapt era mai mişto să ne jucăm cu păpuşile în clasa a şaptea, pentru că acum ne vin idei care nu ne veneau când eram mai mici. Păpuşile pot să vomite îngheţată galbenă pe o altă păpuşă, după care pot să-i dea foc. Pot să inventeze un leac pentru cancer sau să se-apuce de fumat, sau să intre la Drept. Ne distram foarte bine aşa.

Când Avişag a aflat că i-am zis lui frate-su de jocurile noastre, a intrat în clasă la opt dimineaţa fix, mi-a deschis ghiozdanul şi mi-a aruncat sendvişul pe jos, în văzul tuturor, apoi l-a călcat în picioare urlând. Roşiile s-au scurs de zeamă roş-gălbuie pe podea când a jucat pe ele.

— Ce scârbos! a ţipat. E frate-meu, curvă bolnavă ce eşti. Ai deja prieten! Cine te crezi? Nici nu te mai cunosc.

O vreme ne-am prefăcut că într-adevăr nu ne cunoaştem, pentru că aşa era, îi dădeam dreptate, însă nici nu mai ştiam dacă cunosc pe cineva. Emuna i-a luat locul lui Avişag lângă mine în clasă. Avişag s-a dus să stea cu Noam.

Apoi Dan a plecat în armată. Era normal, pentru că împlinise optâşpe ani, şi era normal ca eu şi Avişag să uităm ce spusese despre el. Dar ştiu că ea are impresia că nu mă cunoaşte deloc. Niciodată n-o să uit.

— Copiii cu RPG sunt ca grenadele alea mici care n-au nevoie de lansator? mă întreabă ea înainte să plecăm de la releu.

— Nu, zic. Alea sunt grenadele ruseşti, care tot RPG se cheamă, dar nu le mai folosea nimeni pe vremea Operaţiunii Pace pentru Galileea. Te gândeşti la ceva expirat. O să-ţi dau să copiezi toate definiţiile mai încolo.

În camera mea

Plecăm de pe dealul cu releul pe la patru după-masa şi mergem acasă fără să fi găsit unde să dăm petrecerea. Maică-mea se întoarce de la muncă pe la cinci. Până vine ea mă uit pe programul cu desene animate. Chiquititas, Pantofii fermecaţi şi Grădina necunoscută. Desene pe care până şi Avişag le-ar considera prea pentru copii. Când aud afară maşina maică-mii dau fuga în camera mea şi-mi pironesc privirea în tavan. Nu bate la uşă să vadă ce mai fac şi mă bucur, pentru că nu-mi doresc decât un pic de linişte.

O aud şuşotind la telefon. Mă uit la perete vreo oră, poate două; încerc să-mi închipui cum ar fi dacă m-ar sili cineva să mă holbez la peretele ăsta tot restul vieţii. Ce detalii aş observa? mă întreb, şi vocea din mintea mea seamănă dintr-odată cu a Mirei, profa de istorie, Mira, mama lui Avişag, apoi aud vocea mamei, care a venit în camera mea. Are dinţi pătaţi de nicotină şi stă cocoşată.

— Nu mai pot, zice ea. Am nevoie de o mână de ajutor.

Nu răspund. Eu am nevoie de o mână de ajutor. Dac-ar vrea, ar afla că îmi trebuie o casă goală ca să dau o petrecere şi să-l invit pe Dan diseară. Dar ea nu vrea să ştie decât ce-i convine.

Lunea trecută m-a întrebat dacă sigur nu vreau nişte carne de curcan în sendviş.

— De-o groază de timp ţip la tine să răspunzi la telefon! zice ea şi-mi întinde telefonul. Nu mai suport să stau în casa asta şi să fiu tratată ca o servitoare.

— Eşti? mă întreabă Avişag la telefon.

— Mama Ninei a fost de acord până la urmă cu petrecerea? o întreb.

— Ascultă, zice. Dan a căzut şi s-a lovit la cap.

Au zis că a jucat ruleta rusească

Toată noaptea am vorbit cu Avişag la telefon, apoi, când n-a mai răspuns, cu Nina şi la sfârşit cu Emuna. Toate celelalte fete erau la petrecerea Leei. A obligat lumea să rămână chiar şi după ce s-a auzit că Dan păţise ceva. Nu mi-a păsat. Şi nu mi-a păsat nici că mama mă auzea ori că soră-mea mă auzea sau că taică-meu mă auzea. Mai întâi povestea a fost că Dan s-a lovit la cap, aşa că Avişag îşi făcea griji, apoi povestea a fost că s-a rănit grav la cap şi ajunsese la spital, dar mama ei îi interzisese lui Avişag să meargă acolo, apoi povestea a fost că cineva l-a împuşcat în cap din greşeală şi până la urmă povestea a fost că s-a dus pe dealul cu releul împreună cu câţiva colegi şi au sunat o fată, care-o fi fost, însă dup-aia au jucat ruleta rusească pentru că nimeni n-a răspuns, adică numai ei aveau semnal în tot satul şi mai toată lumea era la petrecerea Leei, aşa că asta a fost toată povestea. La şase dimineaţa povestea a fost că Dan murise.

Dar eu nu cred zvonurile astea. După mine, s-a dus singur pe deal şi singur şi-a zburat creierii.

Mame dispărute

La şapte dimineaţa mă duc la Avişag acasă. Locuieşte pe strada Ierusalim la numărul 3, iar eu la numărul 12, de-asta ne-am împrietenit. Trec prin faţa caselor aproape identice. Trec pe lângă casa Leei, pe lângă livada de măslini, apoi pe lângă casa Millerilor, englezii. Toate casele arată fix la fel, numai casa lui Avişag are acoperiş roşu, în loc de verde, ca restul. Apoi, după ce intri, vezi şapte rafturi cu cărţi, pentru că maică-sa, Mira, e intelectuală, pentru că e profă sau pentru că e din Ierusalim, oraşul, nu strada.

Avişag are ochii închişi, aşa c-o ţin de nas ca s-o trezesc. Aşa o trezeam întotdeauna când eram mici, dar acum, când o fac, îmi dau seama că nu mai pot s-o trezesc ca atunci. Nu acum. Niciodată. Nu ţipă la mine când se trezeşte, nu zice nimic.

Îi iau perna de sub pletele negre, umede. O aşez pe podea, îmi pun capul pe ea şi închid ochii.

Dar după vreo oră mă trezesc. Cobor la bucătărie aşteptându-mă să găsesc laptele cu cacao şi cerealele pe masă, dar pe masă nu-i nimic, nici măcar laptele cu cacao şi sendvişul cu ciocolată pe care le pregăteşte Mira pentru fata ei mai mică în fiecare dimineaţă nu sunt.

Mă aşteptam să le găsesc. Jur că, din tot ce se întâmplase, asta mă şochează cel mai tare.

La mine acasă mama îmi pregăteşte o roşie şi ceai şi soră-mii o roşie, pâine şi ceai. Când ne trezim ea e întotdeauna plecată, pentru că începe programul la şapte. Pe vremuri începea la opt, aşa că putea să ne ducă la şcoală cu maşina, însă în clasa a zecea a început să circule un autobuz ca să nu mai fie atâta trafic dimineaţa şi mamele să poată veni la muncă mai devreme cu o oră. Acum nu găsim decât un bilet, mereu acelaşi. „Spălaţi vasele după ce mâncaţi.“ Ne lasă mâncarea în frigider, două farfurii acoperite de alte două farfurii, orez cu miel, de duminică până marţi, şi orez cu bame, restul săptămânii. Par proaspăt gătite, deşi le încălzim la microunde.

Mă întorc în camera lui Avişag.

— Avişag, o strig scuturând-o zdravăn, unde-i maică-ta?

Avişag nu deschide ochii. Pe jumătate adormită, se întinde şi-şi potriveşte sutienul. Îşi trece degetele lungi pe lănţişorul de aur de la gât şi pare atât de întunecată între cearşafurile albe, de parcă e prea aievea; şi apoi dintr-odată deschide ochii.

— Cred că a hotărât să se întoarcă acasă, îmi spune. Asta zicea c-ar vrea să facă, dinainte să auzim că Dan… dinainte să aflăm totul.

— Să se întoarcă acasă? Dar e mama ta.

— A zis că se mută la mama ei, în Ierusalim. A zis că n-are de gând să crească singură copiii, dacă tot o să se împuşte mai încolo, şi-a mai zis că nu mă ofer niciodată să spăl vasele, că acum sunt femeie în toată firea şi ea…

— Nu se poate să fi plecat, zic. Trezeşte-te.

Dar Avişag închide ochii şi se întoarce cu spatele la mine, băgându-şi capul sub cearşaful alb ca într-o peşteră.

Iudaizarea Galileei

Merg la şcoală singură. Nu ştiu unde în altă parte să mă duc şi nu mai suport să mă uit cum doarme Avişag. În clasă sunt doar trei băieţi, care stau pe banca lor cu ochii într-o revistă cu maşini japoneze. Un scaun zace trântit pe-o parte şi cineva a răsturnat coşul de gunoi, aşa că pe podea sunt coji de portocale şi foi rupte din caiete.

— A dispărut şi mama Leei, zice un băiat. I-a zis Leei c-o să locuiască în oraşul ăla cu mesaje eterne, mai spune el şi-şi muşcă un deget. Dar nu cred că poate să facă una ca asta. Şi profa Mira o să se întoarcă repede.

— E plin satul de curve nebune, adaugă alt băiat, apoi se întorc toţi cu spatele la mine şi stau cu nasul în revistă.

Ies în curte şi încerc să-mi trag sufletul, aşa că mă uit în jos, însă deasupra mea sunt corbi şi sicomori sau poate chiar copaci de prin părţile noastre, păsările se rotesc sub soare, aşa încât pe asfalt, la picioarele mele, apar şi dispar punctuleţe ici-colo, iar eu casc gura şi borăsc până când mă simt în stare să ridic din nou capul şi să-l ţin în sus.

Pe stradă nu se vede nici măcar un om. Când au construit satul, cu mai puţin de treizeci de ani în urmă, ideea lor genială era să iudaizeze Galileea, mai ales graniţa cu Libanul. În zona aia nu-s decât dealuri maronii, golaşe, unul după altul, au spus cei din guvern, dacă e să fim o ţară adevărată, nu se poate să trăim toţi doar într-o parte a ei şi gata. Aşa că s-au apucat să dea pământ mai pe degeaba perechilor căsătorite, care au promis să muncească la fabrica pe care au construit-o în sat, şi uite-aşa perechile s-au ales cu bani şi casă şi au făcut copii.

Numai că nu s-au gândit că din bani şi case ies copii şi copiii ăia au nevoie de autobuze, printre altele. Acum nu poţi să ieşi de-aici decât făcând autostopul.

Mă opresc lângă vechiul telefon public cu fise de la marginea oraşului şi întind degetul mare în sus. Iniţial mă gândesc să sun pe cineva, dar n-am nici o fisă.

Când se opreşte un Subaru roşu mă aplec şi simt în nări after-shave-ul şoferului bărbos. Ascultă Macarena, pe bune.

— Încotro mergi? mă întreabă.

Pe jos, un melc vine încet spre mine, lăsând în urmă o dâră de bale. Curând o să plouă prima dată pe anul ăsta. Curând, eu şi Avişag o să terminăm liceul. O să plecăm în armată. Tot tacâmul. Până şi prinţesa Lea o să fie silită să facă asta. Toată lumea.

Şi îmi dau seama că nu cunosc pe nimeni din afara celor o mie de case din sat şi că stau singură pe asfaltul călduţ.

Îi zic şoferului că la fel de bine pot să rămân unde sunt.

Nu mai urc dealul

Şi asta pentru că nu mai vreau să merg sus doar ca să am semnal lângă releu, doar ca să vorbesc cu cineva. O iau în jos pe poteca de cărămizi, pe lângă rastelul de biciclete şi mormanul de gunoi, la automatul cu filme şi cumpăr cu douăzeci de shekeli Fete rele, pentru că e singurul film din automat pe care nu l-am văzut decât o dată.

Acum am mărunţiş şi mă întorc la marginea satului. Receptorul telefonului public e atât de prăfuit, că luceşte, iar când îl ridic sunt aproape surprinsă să aud tonul. Posibil să fie singurul telefon cu fise rămas în tot Israelul. Acum câţiva ani guvernul le-a smuls din pământ unul câte unul şi-au fost încărcate în ditamai camioanele.

Vreau să aud vocea mamei ca să fiu sigură că n-a plecat şi ea.

Dar nu pe ea o sun.

Avişag răspunde abia a treia oară când sun. N-o sun pe mama mai întâi nu pentru că aleg s-o sun pe Avişag, ci pentru că mai bine eşti aproape sigură decât să afli ceva ce nu vrei să ştii.

— Maică-ta o să se-ntoarcă, ştii, îi zic.

Când spun asta ştiu că s-ar putea să nu se-ntoarcă. Când o spun deja ştiu că Avişag a scris în caiet ieri-dimineaţă, nu Dan.

— Tot timpul am parte numai de singurătate, Yael, răspunde Avişag cu voce plângăreaţă. Chiar şi acum.

Să nu ne sunaţi

Aştept până mă satur să vină Avişag după mine. Mă aşez pe nisipul de lângă telefon şi aştept. Simt gust de sudoare, sare şi machiaj ce mi se preling de pe nas pe buze. A zis că vine.

Şi chiar vine. Vine, dar nu ca să mă ia. Nu mergem acasă. Nu zicem nimic. Vine până la mine şi dup-aia o ia în altă parte. Ştie c-o s-o urmez oriunde s-ar duce azi.

Urcăm dealul, tot mai sus. Sper să nu ajungem în vârf, dar ştiu c-o să ajungem.

Pe jos nu se vede sânge, lângă releu. Nici măcar vreo haină, ceva. Nici măcar un bocanc.

Lui Avişag îi ia un timp să se convingă că nu e nimic acolo. Vrea să vadă măcar un lucru. Îşi tot suceşte gâtul când într-o parte, când în alta, agitată. Stă şi se uită lung în umbra releului, ca pe vremea când eram mici şi încerca să descopere ultima combinaţie de litere dintr-un careu „Găseşte cuvintele“.

Apoi parcă releul ar fi cuvântul ăla ultim. Parcă abia atunci îl observă acolo, după ce s-a uitat la el în gol minute în şir. Îşi pune amândouă mâinile pe el, îl împinge şi îl izbeşte cu picioarele.

Vin şi eu lângă ea şi sap cu pantofii în pământul în care sunt înfipţi stâlpii de metal, mă împing cu toată greutatea în releu.

Încercăm să răsturnăm releul până se lasă întunericul. Încercăm şi ne chinuim.

Nu vorbim. Nu vrem să vorbim. Destul am vorbit.

N-avem nevoie de nici un releu aici.

Copiii cu RPG

Copiii cu RPG aveau de obicei în jur de nouă-zece ani, aşa că erau mici, erau copii. Iar lansatorul de grenade e o armă foarte, foarte grea, aşa că un copil nu poate s-o ţină, trebuie să fie doi, şi copiii luau armele şi le ţineau doi câte doi, împreună, unul din faţă şi unul din spate. Când tragi cu lansatorul, din faţă ţâşneşte un proiectil atât de puternic, că trece şi printr-un tanc israelian, însă din spate iese foc, nu mult şi fără vreun rost, doar că aşa funcţionează arma, scoate foc prin spate. Deci un copil cu RPG ţinea lansatorul pe umăr şi în spatele lui mai stătea un copil cu RPG, ridicat pe vârfuri, care-l ţinea din spate. Şi-aşa, când era lansat proiectilul, capul copilului din spate lua foc, apoi umerii şi curând şi sandalele, dacă purta aşa ceva. Nimeni nu le zicea copiilor cu RPG treaba asta.

Nu vorbea nimeni cu ei, nu le zicea nimeni nimic, nici copiilor care ţineau arma din faţă, nici copiilor care-o ţineau din spate, dar un lucru foarte, foarte interesant era că adesea copilul din faţă se repezea la prietenul său care ardea şi-l lua în braţe, aşa că numărul victimelor creştea foarte mult, căci acel copil nu ardea singur.

1. Organizaţia pentru Eliberarea Palestinei, rachete antiaeriene, Forţele Aeriene Israeliene, RPG (lansatoare de grenade) (n. tr.).

2. Cadavre exquis, joc inventat de suprarealişti, constând în compunerea unui text de către mai mulţi participanţi, fiecare adăugând ceva şi îndoind hârtia, astfel încât următorul nu ştie ce a scris cel dinainte (n. tr.).

De parcă toate fetele ar urla
într-un glas

Noi, fetele din cazarmă, suntem aliniate într-un careu perfect cu o latură lipsă. Comandanta stă în faţa noastră, cu chipul scăldat de soarele amiezii. Îşi mijeşte ochii. Urlă.

— Mâna sus dacă purtaţi lentile de contact!

Două fete ridică mâna. Comandanta îşi îndoaie braţul ca să se uite la ceas. Cele două fete o imită.

— În două minute şi treizeci de secunde să vă văd aici, întoarse de la corturi. Fără lentile de contact, s-a-nţeles? zbiară comandanta.

— Da, să trăiţi, urlă fetele şi ceasurile le ticăie.

O iau la goană. Din nisipul de sub bocancii lor repezi se ridică o dâră de pulbere.

— Mâna sus dacă aveţi astm! strigă comandanta cazărmii.

Nici o fată nu ridică mâna.

— Aveţi astm? strigă comandanta cazărmii.

— Nu, să trăiţi! răspund fetele în cor.

Eu nu strig. Nu m-am prins că trebuie, odată ce nu am ridicat mâna.

— Ai astm, Avişag? strigă comandanta cu ochii la mine.

— Nu, să trăiţi, strig şi eu.

— Atunci, răspunde data viitoare, spune comandanta. Vorbeşte tare să te-aud, ca restul.

În tabăra noastră IDF¹, singura cazarmă de infanterie pentru femei, nu ne dăm seama ce ne aşteaptă doar din întrebările la care ridicăm mâna. Eu sunt cea mai neştiutoare dintre toate, pentru că am plecat în armată prima din clasa noastră, aşa că n-am avut prieteni care să mă pună la curent şi frate-meu Dan nu mi-a povestit niciodată nimic despre armată când trăia. Mă enerva groaznic când lumea mă întreba dac-o să mai merg în armată după ce a murit, aşa că m-am oferit voluntară în forţele de luptă doar ca lumea să nu-şi mai închipuie că ştie deja ce-o să fac sau nu. Voiam să mă asigur că lumea n-o să-şi mai dea niciodată cu presupusul despre mine.

În cazarma mea niciodată nu poţi să-ţi dai cu presupusul despre nimic. Acum o săptămână ne-au pus să ridicăm mâna dacă avem mai puţin de cincizeci de kile. Apoi ne-au pus să ridicăm mâna dacă am folosit vreodată un ac de seringă la comun sau dacă am făcut sex neprotejat cu puţin înainte să plecăm în armată. Era greu să-ţi dai cu presupusul pornind de la asta. Armata avea nevoie de sângele nostru. Doi litri, dar primeai suc cu aromă de căpşuni din concentrat şi pâine albă cât aveai acul în venă. Fetele care se proclamaseră curve şi drogate le serveau pe restul, care-şi strângeau pumnii, ca sângele să curgă mai iute.

— Mai repede! a urlat comandanta.

— Parcă am gheaţă pe mână, a zis una din celelalte recrute. Simt că mi-a îngheţat.

Stătea întinsă pe patul de campanie de lângă al meu. Mi-a venit s-o iau de mână, ca să nu-i fie aşa de frig şi să nu mă simt aşa de singură. N-am putut. Din cauza acului înfipt în braţ şi pentru că ar fi fost o greşeală. Maică-mea mi-a zis că dacă vreau să fac rost de un post bun după ce plec din tabără, trebuie să învăţ să-mi ţin gura. Maică-mea a fost ofiţer pe vremuri, acum e profesoară de istorie, şi-aşa mai departe. A plecat la Ierusalim la câteva săptămâni după ce a murit Dan, dar până la urmă a trebuit să se întoarcă să mă pregătească de armată.

Fata de pe patul de lângă mine s-a speriat. A întins braţul cu acul, depărtându-l de corp, de parc-ar fi fost blestemat. Se făcuse roşie la faţă.

— Cred c-a curs prea mult sânge. Poate să verifice cineva? Poate să se uite cineva dacă a curs prea mult sânge?

Ştiam că nu trebuie să zic nimic.

— Vreau să mă duc acasă, a zis. Nu-mi place deloc ce se întâmplă.

Părea foarte tânără. Până la urmă am vorbit.

— Totul e bine, am zis.

Atunci s-a băgat comandanta:

— Nu ţi-a zis nimeni să vorbeşti!

Numai pe mine m-a pedepsit. În timpul orei de duş a trebuit să sap o groapă în nisip în care să încapă un bolovan mare cât cinci capete. Comandanta mi-a zis că bolovanul simboliza „ruşinea“ mea. Mi-a explicat asta cu zâmbetul pe buze. Nu m-a ajutat nici o fată. Stăteau doar în picioare pe nisip şi aşteptau aliniate să intre la duş, privindu-mă.

Acum armata vrea să aflăm cum e să te sufoci. De-asta ne-a întrebat dacă avem lentile de contact şi astm. E ziua ABC. Atomic, Biologic, Chimic. Toţi soldaţii trebuie să treacă prin asta, nu doar fetele din trupele de luptă, aşa au zis. Dar e deosebit de important pentru noi, pentru că e nevoie să rămânem în acţiune în cazul unui atac neconvenţional.

Stăm înşirate pe două rânduri pe un deal nisipos. Ne ajutăm una pe alta cu măştile de gaze.

— Nu te pricepi deloc, Avişag! urlă comandanta la mine. Deloc.

Întinde mai mult un elastic negru şi mă trage aşa de tare de păr, că parcă m-a înşfăcat un zdrahon şi încearcă să mi-l smulgă din cap. Şi nu-mi mai dă drumul. O să stau cu masca pe faţă mult şi bine.

Cu măştile pe faţă părem toate nişte soldaţi cu înfăţişare de roboţi canini. Filtrul mare şi cenuşiu e ca un bot lunguieţ. Soarele încinge plasticul negru al măştii şi căldura radiază înăuntru. Plasticul transparent din dreptul ochilor e pătat şi oriunde mă uit lumea îmi apare îngustă şi îndepărtată, un tablou ieftin doar cu nisip, apoi iar nisip, din alt unghi.

Comandanta trece dintr-o parte în alta a rândului, rupând nişte banane mici de plastic.

— În fiecare trusă ABC aveţi câteva banane din astea mici. Dacă simţiţi miros de banane când le rupeţi, nu v-aţi fixat ca lumea masca.

Simt cum mi se taie venele de la ceafă. Când comandanta trece prin dreptul meu fluturând banana, simt mirosul. Banane. Banane şi nisip.

— Simt miros de banane şi…, încep.

Glasul îmi reverberează în mască. M-a luat gura pe dinainte. Îmi vine să vorbesc. Tot timpul. Despre Dan. Despre lucruri pe care Yael spune că tot nu le înţeleg. Despre cum ard plantaţiile de bananieri de lângă satul nostru. Despre tot. Sunt o proastă. De parc-ar conta ce cred eu.

— Nu ţi-a zis nimeni să vorbeşti, strigă comandanta. Pune-ţi o prietenă să ţi-o fixeze ca lumea.

Celorlalte recrute li se zice „prietene“. Urăsc chestia asta. Sunt alte recrute. Nu sunt prietenele mele. Până şi mama mi-a zis: nu te duci în armată ca să-ţi faci prietene. Nu te lăsa fraierită. Uite ce-a păţit Dan.

Comandanta ne bagă în cort două câte două. Partenera mea e o fată înaltă pe nume Gali. Ne uităm cum una din fetele care-au intrat înaintea noastră ridică pânza cortului şi iese în fugă de parc-ar fi luat foc, cu saliva picurându-i din gură, cu ochii închişi, umezi, cu nasul plin de muci verzui şi galbeni. Fuge cu gura căscată şi braţele întinse în lături, fuge departe, până când trupul ei verde şi micuţ e doar un punct la orizontul pustiu.

Gali râde şi eu la fel. Am auzit de la Sarit, sora mai mare a Leei, o fată care locuieşte la mine în sat şi e cu un an mai mare ca mine, că în cortul cu gaze lacrimogene comandantele îşi pot permite prima oară să le ia în primire pe recrutele lor. Le pun aceleaşi patru întrebări:

Îţi place armata?

Îţi iubeşti ţara?

Pe cine iubeşti mai mult, pe mama sau pe tata?

Ţi-e frică de moarte?

Comandantele se distrează pe cinste, pentru că mai întâi pun întrebările când recruta are masca pe faţă, însă dup-aia mai întreabă o dată când recruta e în cortul cu gaze lacrimogene fără mască, şi atunci o văd cum intră în panică. Ăsta-i scopul exerciţiului. Te-nvaţă să nu intri în panică în cazul unui atac atomic, biologic sau chimic. Eu nu văd rostul. I-am zis-o şi lui Sarit, i-am spus: atunci de ce nu ne-mpuşcă şi gata, să ştim cum e, dar ea mi-a spus să nu fac pe deşteapta. Putem să fugim din cort când simţim că ne sufocăm. Sarit a zis că vor să rezişti cât poţi. Cât ar fi asta? am întrebat-o, iar ea m-a întrebat: cât timp poţi să respiri sub apă?

Ne vine rândul.

Eu şi Gali ne aplecăm pe sub pânza cortului şi intrăm. Înăuntru e întuneric şi atât de cald, că simt cum nasturii uniformei mă ard la încheieturi. O simt. Văd cu ochii mei. Cortul e plin de otravă. O ştiu, dar masca mă apără de rele. Cumva simt că trişez.

Ciudat, dar comandanta e la fel de uşor de recunoscut şi cu masca pe faţă, după felul în care stă, cu mâinile la spate, pe mânerul pistolului. Îşi ţine bărbia sumeţită. Începe cu Gali. Gali pare şi mai înaltă cu bărbia ridicată.

— Cum te simţi cu masca pe faţă, soldat?

— Bine.

— Îţi place armata?

— Da. E greu, dar merită osteneala şi învăţ multe.

— Îţi iubeşti ţara?

— Da.

— Pe cine iubeşti mai mult, pe mama sau pe tata?

— Nu pot să dau un răspuns. Cred că îi iubesc pe amândoi la fel de mult, dar altfel.

— Ţi-e frică de moarte?

— Nu.

— Scoate-ţi masca. Poţi să fugi afară când simţi că nu mai rezişti.

O văd pe Gali cum se chinuie să deznoade elasticul măştii şi şi-o scoate. Pe loc faţa i se boţeşte de parcă încearcă să bea printr-un pai găurit.

— Îţi place armata?

Gali deschide gura să vorbească şi o închide repede. Deja îi curg balele. Deschide iar gura, nu atât de larg de data asta, şi mormăie:

— Da.

— Îţi iubeşti ţara?

Gali îşi flutură mâinile la gât ca nişte înotătoare de peşte.

— Ahhh, bâiguie şi mucii din nas îi pică în gură.

Se năpusteşte afară din cort ca o barză.

Mi-a venit rândul.

— Îţi place armata? mă întreabă comandanta mea.

— Da şi nu, adică mi se pare clar important să faci armata într-o ţară ca a noastră, însă, de dragul păcii şi pe plan personal, desigur, traiul în cazarmă implică greutăţi specifice şi, de asemenea…

— Ajunge, mi-o taie comandanta. Ţi-e frică de moarte? mă întreabă.

A sărit peste două întrebări. Ştie că sunt un soldat-problemă, deşi nu prea i-am dat de furcă deocamdată. Poate că nu e ceva ce faci, ci ceva ce eşti pur şi simplu – o problemă. Cred că Dan mi-a zis asta odată, dar de unde să ştiu eu la ce s-a referit sau ce-a vrut să zică?

— Nu, nu mă tem de moarte, spun.

Scurt şi concis. Ce vrea să audă şi adevărul totodată.

— Scoate-ţi masca. Poţi să fugi afară când simţi că nu mai rezişti, îmi spune comandanta.

Pare să-mi vorbească altfel decât i-a vorbit lui Gali. Mai mulţumită.

Îmi scot masca şi la început nu simt decât durerea din ţeastă. Apoi simt focul, mă arde. Nu pot să-mi deschid ochii. Nu mai respir pe nas. Dar deschid gura, o deschid.

Şi vorbesc. Aştept de-atâta timp! Acum e şansa mea. Câtă vreme mă sufoc, am voie. Vorbirea mea are un rost anume. Vorbirea mea, lacrimile mele sunt o chestiune de securitate naţională. Parte din instrucţie. O să fiu pregătită pentru un atac cu arme neconvenţionale. O să pot să salvez toată ţara, atât de bine pregătită o să fiu. Mă arde tot capul, însă din gură îmi ies cuvinte; au gust de banane şi nu se mai termină.

Comandanta termină cele patru întrebări iniţiale. Trebuie să inventeze una nouă.

— Care este prima amintire din viaţa ta? mă întreabă.

Asta întrebau înainte să găsească un deştept întrebarea cu mama şi tata.

Nu ies pentru că vreau eu. Ea îmi spune să ies.

Eu tot îi dau cu vorba şi nu mai termin.

Cred că am rezistat în cortul cu gaze lacrimogene mai mult decât toţi soldaţii dinaintea mea.

De-abia afară simt că nu pot să respir. Nu pot să-mi deschid ochii şi picioarele o iau la fugă fără voia mea, din ce în ce mai tare, în gură simt gustul sângelui ce-mi curge din nas şi gâtlejul îmi arde de parcă e uns cu ulei încins. Pielea de pe faţă mi-o simt frecată cu şmirghel. Tot fug înainte până nişte braţe mă prind în aer şi mă ţin multă vreme. Când pot să văd iar, prin apa din ochi, disting încotro mă îndreptasem: marginea prăpastiei. Braţele comandantei, ele m-au prins. M-a ţinut înainte să cad. Era datoria ei de comandantă.

Sunt siguri că am trişat, deşi nu-şi pot închipui şi pace cum de-am reuşit. Îmi zic că am rezistat în cortul cu gaze lacrimogene mai bine de două minute jumate şi mai zic că e pur şi simplu imposibil, că sigur am făcut eu ceva necurat. Mie mi s-a părut că am vorbit mai mult de-atât. Am avut impresia c-am reuşit să zic mai tot în intervalul ăla.

Trebuie să mă prezint la comandantul bazei. Intru în încăpere, prezint arma pentru onor şi mă uit la el.

O clipă mi se pare că vrea să pună mâna pe armă. Comandantul bazei pare că vrea să mă omoare. Uneori îmi trec prin cap lucruri care ştiu că nu sunt adevărate. El doar a întins mâna după ţigări. Nările îi freamătă când trage fumul în piept. Îmi face semn să iau loc în faţa lui şi când mă las pe scaunul de birou văd că părul din nas îi e cenuşiu, ca pânzele pe care trăiesc păianjenii. Îşi striveşte ţigara într-o carcasă verde de grenadă ce-i serveşte de scrumieră şi apoi mai ia o ţigară.

Nu-l interesează decât să se omoare încet-încet. Nu se sinchiseşte să mă omoare pe mine. Mă întristează că-i pasă mai mult de el decât de mine. Poţi să mă faci nerealistă, dar încă mă întristează când lumea e aşa. Cei mai mulţi oameni sunt aşa. Dan era aşa.

Comandantul bazei îmi zice că trebuie să-mi bag minţile-n cap. Ce, nu ştiu? Mor oameni. Speră să mă gândesc puţin cum aş putea să devin un soldat mai bun.

— Şi încă o chestie de ansamblu. Comandanta ta spune că vorbeşti neîntrebată. De ce faci una ca asta? mă întreabă.

— Nu ştiu. Cred că mă gândesc la multe lucruri, zic.

— În curând va trebui să te trezeşti şi să-ţi dai seama că gândurile tale deranjează pe toată lumea.

Pedeapsa pe care mi-a dat-o a fost să dorm în noaptea aia cu masca de gaze pe faţă. Ingenios şi umilitor totodată. Chiar mă impresionează cumva.

Îmi doresc să fi fost un soldat mai bun. Noaptea mă gândesc la orice altceva decât la cum să devin un soldat mai bun, oricât m-aş strădui. La Dan, mama, Yael. La alţi oameni, nu la mine, nu la soldaţi. Până şi la tata mă gândesc, pe vremea când eram mică, nu soldat.

Toată noaptea mă uit la tavanul cortului prin plasticul transparent, ce încadrează pânza groasă, verde a cortului, tot verdele ăsta, ca un tablou impresionist. Cataramele din spate ale măştii îmi găuresc ţeasta.

Nu plâng cu speranţa c-o să trezesc vreo fată din cort. N-avem parte decât de cinci ore de somn pe noapte. Şi nu suntem prietene.

N-am somn şi-mi închipui că se întâmplă două lucruri, fie unul, fie celălalt.

Aş putea să mă trezesc după o noapte petrecută cu masca de gaze pe faţă şi să aflu că Iranul a bombardat Israelul şi că am rămas singura persoană în viaţă din toată ţara, că m-a salvat masca. Fetele din cort ar fi moarte şi învineţite, iar eu aş ieşi pe poarta bazei, luând-o prin deşertul Negev, unde aş muri de deshidratare sau din cauza chimicalelor care mi-au otrăvit pielea, numai că toate chestiile astea nu mă ucid, mă omoară să n-am cu cine vorbi.

S-ar mai putea întâmpla şi ca Iranul să nu bombardeze Israelul, cel puţin nu în ziua asta, iar eu să ajung în locul ăla pe care Yael îl crede capătul lumii. Termin instrucţia în cazarmă. Termin armata. Plec în Panama, în Guatemala şi Argentina. Sigur, peste tot găsesc israelieni cu duiumul. Dar până la urmă pleacă toţi şi rămân singura turistă israeliană din Ushuaia, Argentina, oraşul situat cel mai aproape de Antarctica, capătul lumii. Toate librăriile au doar cărţi în spaniolă. E prea rece ca să înoţi în vreun lac. Toţi clienţii din baruri sunt francezi de vârstă mijlocie şi eu sunt singură.

Prima amintire din viaţa mea. Deschid ochii şi văd încăperea mică prin plastic. Tata poartă mască şi sora mea mai mică e pe covor, într-un incubator care o apără de gaze, pentru că e prea mică să poarte mască. Dan îşi tot scoate masca şi tata îi trage o palmă. Îşi scoate şi el masca de gaze ca să soarbă din sticla de anason. Suntem în anul 1991 şi dinspre Irak plouă cu rachete. La radio ne zic să nu coborâm în refugiile subterane. Ne zic să izolăm o cameră cu izolirband, să stăm cu măştile pe faţă, să bem multă apă şi să sperăm că va fi bine. La radio zic că rachetele pică în regiunea M., regiunea noastră. Înseamnă că nu mă aflu la noi în sat, sunt în altă parte. Nu ştiu unde. Părinţii mei se ceartă. „Izolirband?“, se miră maică-mea. „Ce prostie.“

Nu ştiam detaliile întâmplării, aud mai târziu de ea şi se transformă în amintire. În noaptea aia încă nu ştiu destule cuvinte ca să formez o propoziţie. Nu-mi amintesc decât de mama, cu faţa ei negricioasă, fără mască, cum mă ia în braţe, doar pe mine, şi o rupe la fugă pe scara de lemn ce duce spre acoperiş. Pe palmierii de jos cad picuri de ploaie, însă mama îmi scoate masca şi-mi saltă bărbia, sus de tot în aer. O limbă de foc sfâşie cerul nopţii, roz, culoarea tăciunilor aprinşi, o pală de foc. Mama îşi îngroapă bărbia în părul meu. Privim amândouă; şi încă nu ştiu dacă sunt singură sau nu.

Mă uit în noapte la tavanul cortului prin foiţa de plastic. Cataramele din spate ale măştii îmi găuresc ţeasta. Plâng, dar nu cu speranţa c-o să trezesc vreo fată din cort.

Însă chiar se trezeşte o fată. Cea cu transfuzia, care a crezut că i s-a luat prea mult sânge. E trează, dar nu-şi dă seama că sunt om, un soldat ca ea, în patul meu de campanie, plângând în masca de gaze. Vaierele mele sufocate i se par hârâitul vreunui animal.

— Ce-i asta, o pisică? spune ea într-o şoaptă ca o lamă zimţată ce spintecă aerul, cortul şi urechile. Fetelor! Avem o pisică în cort.

— O pisică? face Gali fără să se sinchisească să vorbească în şoaptă.

— Ajutor! Am alergie la pisici, pot să mor.

Fata cu transfuzia aşteaptă să mai vorbească cineva.

Masca mă apără. Ele nu-mi văd chipul. Nu-mi văd gura. Nu ştiu că eu am scos sunetul. Dacă mă pun pe urlat chiar acum, un urlet asurzitor, cutremurător, înăbuşit, am şansa, îmi rămâne o mică şansă să nu-şi dea nimeni seama că eu sunt. O să fie de parcă toate fetele ar urla într-un glas.

Şi-aşa deci.

Urlu. Urlu de parcă e ultima dată în viaţă când îmi mai înalţ glasul – şi poate chiar e. De parcă nimeni nu mă aude, nimeni nu mă aude acum.

Îmi urlu frica de sânge, de tăciuni aprinşi, de vâlvătaie. Îmi urlu groaza de ceasurile care ticăie, de bocancii ce tropăie pe nisip şi panica stârnită de o duhoare ce se crede de banane. Sunetul cuvintelor pe care le urlu e geamătul ruşinii mele, ruşinea mea care nu e un bolovan, ruşinea pe care niciodată nu m-am învoit să mi-o îngrop.

Dacă ţii să ştii, o să-ţi zic ce cuvinte am urlat, o să-ţi zic toate sunetele, literele şi cuvintele. Dar mai întâi trebuie să juri că vrei într-adevăr să le auzi.

1. Forţele de Apărare Israeliene (n. tr.).