Michel Bussi, Sang famille

Une première édition de ce roman a paru en 2009 aux éditions des Falaises. Cette nouvelle édition a été revue et corrigée par l’auteur.

© Michel Bussi et Presses de la Cité, un département de Place des Éditeurs, 2018

© 2020 by Editura Polirom, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-8456-4

ISBN PDF: 978-973-46-8457-1

ISBN print: 978-973-46-8280-5

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: © alfadanz.stock.gmail.com/Depositphotos.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

MICHEL BUSSI s-a născut în 1965 la Louviers (Haute Normandie, Franţa) şi este scriitor, politolog şi profesor de geografie la Universitatea din Rouen. A început să scrie în anii 1990, dar a publicat primul roman, Code Lupin, abia în 2006, acesta atingînd repede cifra-record de nouă ediţii. I-au urmat alte titluri: Omaha Crimes (2007), Mourir sur Seine (2008), Sang famille (2009, 2018), Nymphéas noirs (2011; Nuferi negri, Polirom, 2018), ultimul fiind cel mai premiat roman poliţist francez în 2011. Următoarea reuşită, Un avion sans elle (2012; Fetiţa cu ochi albaştri, Polirom, 2015), tradus în 25 de ţări, l-a propulsat printre cei mai reputaţi autori contemporani de romane poliţiste, dovadă distincţiile obţinute chiar în anul apariţiei: Prix Maison de la Presse, Prix du Roman Populaire, premiul pentru cel mai bun roman poliţist francofon.

Prefață

De la imaginar la fantastic…

Legături de sânge e unul dintre primele mele romane. Bazele şi personajele erau deja creionate cu mult înainte ca prima carte pe care am scris-o, Omaha Crimes, să fie publicată. Dacă ar fi să mă întorc și mai mult pe firul memoriei, Legături de sânge e prima poveste pe care am inventat-o.

S-a născut dintr-o constatare simplă, ceva ce vi s-a întâmplat poate și dumneavoastră: vă intersectați cu cineva și, o clipă, vi se pare că-l recunoașteți... înainte să vă dați seama că e o prostie și să realizați: acel cineva, o știți prea bine, a murit. Imaginația a luat-o înaintea rațiunii. Silueta, umbra, vocea, râsul acelea nu pot fi ale bunicului, ale prietenului din copilărie, ale fostului vecin.

Acest roman s-a născut tocmai din senzația asta răscolitoare.

Când am început să lucrez din nou la Legături de sânge, la mai bine de zece ani după ce l-am scris, am sesizat cu surprindere că romanul cuprindea deja o mare parte din temele cărților ce i-au urmat: căutarea identității, desigur, legăturile de familie, adolescența, dar și manipularea, faptele aparent iraționale care într-un final se dovedesc cât se poate de logice; de asemenea, o apetență pentru situațiile fără ieșire, o insulă, un labirint ce se deschide spre a fi explorat, care nu poate fi evitat și ale cărui cotloane tăinuiesc temeliile unei identități profunde, ascunse și, în cele din urmă, ieșite la iveală.

Dincolo de intrigă în sine, cartea era și o ocazie bună de a schiţa o galerie de personaje, mai mult sau mai puțin secundare, fiecare aducând însă o tuşă cu totul aparte de fantezie, de umor, de diferenţă... Astfel, îmi sunt nespus de dragi Delpech, Clara, Madiha, Armand...

La fel ca majoritatea romanelor mele, primele cel puțin, și Legături de sânge se delectează jucându-se cu Istoria, reprezentată aici de Nebunia Mazarin: eroii sunt în căutarea unei comori, au o hartă încifrată, se rătăcesc în galerii subterane... În acest sens, Legături de sânge poate părea un roman inițiatic, luminos și ludic. Eu, dimpotrivă, îl consider cel mai personal roman al meu. Îmi place eleganța cu care disimulează cruzimea și gravitatea destinului deznădăjduit al lui Colin, protagonistul adolescent ce nu poate avea încredere în nici un adult și care e prins într-o vânătoare de comori cu peripeții.

Legături de sânge a apărut inițial în 2009, într-un tiraj de câteva mii de exemplare, epuizat de mult. Cu ocazia reeditării, nu am intervenit decât în mică măsură, aducând numai mici rectificări. Am ținut, pe de altă parte, să fac o modificare importantă: în prima versiune, Colin era însoțit de doi prieteni, cu care forma o gașcă veselă de trei băieți, iar cu timpul mi-am dat seama că aceasta fusese direct inspirată de taberele în care mergeam eu în adolescenţă și de lecturile din copilărie.

Lipsea, desigur, un personaj feminin care să i se alăture în această cursă. Madiha îmi stăruia în minte de ani întregi, o eroină care să completeze povestea și să formeze cu ceilalţi doi un triunghi, Armand-Madiha-Colin, mult mai captivant. Oare am făcut o alegere bună? Cei care au citit ambele versiuni să-mi spună asta...

Mi-e foarte dragă delicatețea acestui roman, tulburată de o intrigă coșmarescă. Îmi place că este mai greu de încadrat într-o categorie anume, spre deosebire de alte romane ale mele, și că devine o carte ce se adresează tuturor generațiilor de cititori, complexă și palpitantă pentru publicul tânăr, în aceeași măsură în care poate fi provocatoare și crudă pentru ceilalți.

Dacă este romanul cel mai personal din câte am scris, Legături de sânge este până acum şi singurul a cărui acţiune se desfăşoară într-un loc imaginar.

Să fie tocmai acesta paradoxul?

De la imaginar la fantastic nu-i un drum chiar atât de lung. Nici un alt roman nu mi-a îngăduit, prin construcţia ficţională, să depăşesc limitele realităţii mele. Fără el, celelalte n-ar fi putut exista.

Michel Bussi

Tatălui meu

1

Sfârșitul

Duminică, 20 august 2000, ora 02.51,
insula Mornesey

Lumina Farului Înlănțuiților a inundat încăperea infectă ca un soare nemilos. Doar o clipă. Pe urmă întunericul a înghițit-o iarăși, stingherit numai de halourile lanternelor, cărora praful sufocant le dă o nuanță cenușie, de parcă mii de insecte ar fojgăi în razele lor slabe.

O să mor aici, în decorul ăsta dezgustător.

E clar.

Mă bântuie o singură întrebare, ultima: oare o să îndrăznească să mă tortureze înainte să se descotorosească de mine? Până unde sunt dispuși să meargă pentru a mă face să mărturisesc? O să mă înjunghie? O să sfâșie pielea de pe mine, ca și cum ar putea să-mi jupoaie odată cu ea și amintirile?

Violatori de memorie.

E limpede. Am pus cap la cap piesele puzzle-ului cu câteva minute în urmă. Toate se potrivesc. Îmi amintesc cu precizie totul.

Când și-au dat seama de asta?

Tăcere mormântală. Nici un zgomot de pe insula Mornesey nu răzbate prin zidurile groase de piatră. Aud numai răsuflarea greoaie a călăilor mei. Sunt patru la număr. Trei bărbați și o femeie. Tot atâția adulți în care, logic, ar trebui să am încredere oarbă. Și așa a și fost până acum.

Păcat.

Țeava revolverului e încă îndreptată spre mine. Ceilalți stau sprijiniți de pereții murdari, neclintiți, nu le văd decât umbrele. Cât o să mai aștepte până să mă împuște?

Știu la fel de bine ca mine că pe insulă au debarcat zeci de poliţişti, atât în căutarea mea, cât şi în urmărirea lor. Poliţiștii au început cu siguranță să caute prin subteran, prin galeriile alea interminabile săpate în adâncurile insulei. Toată insula Mornesey e patrulată metodic de o armată imensă. Polițiștii n-au totuși nici o șansă să dea de noi. Cel puțin, nu la timp. Toate ieșirile au fost închise cu precauție. Totul a fost planificat meticulos, de mult. Călăii mei n-au lăsat nimic la voia întâmplării.

Ce speranță să mai trag?

Nici măcar o sticlă aruncată în mare. Numai câteva bucăţele de hârtie roșie, aruncate ici și colo, pierdute cu câteva ore în urmă, cu neputință să nu fi fost spulberate de vântul ce suflă dinspre Canalul Mânecii. Și câteva fiinţe dragi, singurele în care mai am încredere, care pot să ghicească. Poate.

Cât despre a mă găsi…

Raza farului trece din nou. Aproape ca un fulger. Lucirea ei albă mă tulbură. Trei figuri livide de torționari, ca acei monştri din adâncuri care nu văd niciodată lumina zilei, se uită la mine fix, fără urmă de compasiune. Numai ea, sprijinită de șemineu, a întors ochii spre mine.

Un ciob de sticlă spartă aruncă un licăr, ultima mea armă, absurdă, aruncată pe jos, la trei metri de mine.

O să mor.

Nu mai pot să mă cruțe. Deja știu prea multe. Le-am fixat în memorie fețele, adevăratele lor chipuri. Totul s-a petrecut atât de repede, totul în numai cinci zile. Pe atunci mai aveam și alte probleme mărunte.

Eram încă un adolescent ca oricare altul.

Banal.

Nu e ușor să-mi înșir gândurile, emoțiile, așa cum le-am simțit în astea câteva zile, alunecarea vertiginoasă spre nebunie, oră cu oră, minut cu minut; nici pe cele ale celorlalți protagoniști ai acestor întâmplări, ale lui Simon Casanova, ale lui Madi, ale lui Armand.

Dar o să-ncerc.

Patru zile mai devreme

2

Liberarea

Miercuri, 16 august 2000, ora 13.51,
route de la Citadelle, insula Mornesey

Coborând de pe feribotul insulei Mornesey, duba a mers un kilometru de-a lungul coastei înspre centrul penitenciar Mazarin. Jérémy se uita cu jind la sutele de vele ce alunecau pe apele Canalului Mânecii, aproape îmbulzindu-se spre intrarea în șenalul ce desparte insula de continent. Veliere de lemn portocalii, în șir indian, ținând piept ultimelor valuri învolburate în urma feribotului. Câteva caiace de mare se strecurau printre cei ce făceau windsurfing.

La jumătatea lui august, s-a gândit Jérémy, șenalul Mornesey e o autostradă.

Chiar și-așa… În ciuda aglomeraţiei, tare i-ar mai fi plăcut să fie în locul tipilor ălora în costum de surfing care alunecau pe plăcile lor la mai bine de douăzeci de noduri.

Nu mai erau decât două ore, se consola Jérémy. În două ore, avea să lase cheile închisorii Mazarin în cui, uniforma pe umeraș, revolverul în dulapul de arme. Liberarea! Bye-bye, Insule Normande! Avea să-și pună espadrilele în picioare și să-și tragă pe el șortul înflorat, direcția peninsula Giens și punctul Hyères.

Lângă el, Gildas conducea prudent. După treizeci de ani de meserie și câteva mii de curse închisoarea Mornesey – tribunalul din Granville, ajunsese să cunoască pe de rost programul feribotului și lungimea cozilor de pe chei.

Jérémy s-a întors și a aruncat un ochi în spatele dubei. Doi deținuți stăteau așezați, încătușați, față în față. Liniștiți. Era atent mai ales la tipul din stânga, Jonas Nowakoski. O namilă placidă. Jaf armat cu recidivă. Împușcase de aproape niște poliţişti în uniformă. Încă șapte ani cu executare. Un client periculos. Celălalt nu era de același calibru. Jean-Louis Valerino fusese condamnat pentru evaziune fiscală: obținuse profituri dintr-o afacere cu contracte de achiziții publice. Un funcționăraș care se întinsese mai mult decât îi era plapuma. Trebuia să fie eliberat în mai puțin de două luni și avea tot interesul să-și vadă de treabă.

Duba trecea pe lângă zidul cimitirului din Mornesey. Fiind după-amiaza devreme, șoseaua era aproape pustie. Ora siestei.

Avea să fie o zi lungă, s-a gândit Jérémy. Odată ce scăpa de la muncă, trebuia să se apuce de treabă. Să monteze portbagajul pe Opelul lui Astra, să lege de el placa… și să instaleze scaunul auto pentru copil. Prima vacanță cu fetița lui, Léa, de numai șase luni.

Jérémy s-a strâmbat. Trebuia să negocieze. Să-i repete iar și iar lui Lydie când se sătura de așteptat pe plajă. Nu, pentru el placa de surfing nu era o distracție, un sport sau un hobby. Și nici o pasiune. Era o prelungire a fiinţei lui. Sensul existenței sale. O nevoie vitală. La fel ca apa, soarele și oxigenul. Dacă exista vreun motiv pentru care poliţistul suporta jobul ăla de căcat ca gardian de închisoare, cu turele de noapte, acela era că îi rămânea timp să iasă în larg, să alunece pe apă. Asta era. O nevoie animalică.

Jumătate pește, jumătate pasăre.

Lydie asculta. Cu toate că nu-l înțelegea, accepta, ca întotdeauna, după ce se ciondăneau puțin.

Duba a frânat, trezindu-l pe Jérémy din reverie.

— Căcat! a urlat Gildas. Ce morții mă-tii faci?

Jérémy s-a întors într-o fracțiune de secundă. Jonas Nowakoski era chircit în spatele dubei, scuturat de convulsii puternice. Se îneca cu o spumă albă, care se adunase băltoacă la picioarele lui.

Gildas a tras imediat pe dreapta. Jérémy și-a scos Sig Sauerul și a coborât. Gildas l-a urmat.

Jérémy a deschis cu prudență portiera din spate. Jonas Nowakoski era client serios, dubios, cu siguranță în stare să simuleze o criză de epilepsie ca să-ncerce să evadeze. Gildas a îndreptat arma spre el. Jérémy simțea cum îi creşte tensiunea, cum bătăile inimii i se accelerează, ca atunci când depășea treizeci și cinci de noduri, forţând la maximum limitele corpului.

Jonas Nowakoski urla de durere. Jérémy s-a aplecat deasupra lui, în timp ce Gildas a rămas afară, țintind cu revolverul trupul scuturat de spasme. O criză de epilepsie, cu siguranță. Era ceva obișnuit la deținuți. Trebuia numai să aibă grijă să nu se rănească până ajungea doctorul.

— Dă-mi pătura, i-a zis Jérémy colegului său. E în spatele scaunului. Dar nu lăsa arma jos.

Gildas a urcat și el în dubă, având grijă să se țină departe de Nowakoski, covrigit în continuare de durere. Mâna liberă a poliţistului s-a încleștat pe o pătură maro.

În secunda următoare, Gildas a simțit cum ceva îi seceră mijlocul. O lovitură puternică, neașteptată, în spate.

S-a prăbușit, îndoit de durere. Coaste rupte.

Arma i-a scăpat din mână. În cădere, a apucat să mai zărească numai cum Nowakoski s-a ridicat și și-a încleștat mâinile încătușate pe mâna dreaptă a lui Jérémy.

Cea în care ținea revolverul.

Bărbații s-au rostogolit pe podeaua dubei, transformați acum într-o grămadă care se zvârcolea. Gildas și-a strâns pumnii în praful de pe jos. Trebuia să se ridice. Să se întoarcă.

Să se târască, să facă ceva, orice.

Trebuia să-și ajute colegul. Sig Sauerul era acolo, pe jos, la doi metri în fața lui.

Să uite de durere, de spatele lovit, de oasele rupte. Să-ntindă mâna, câțiva centimetri...

O talpă de pantof îi zdrobea degetele. Umbra s-a aplecat și a apucat revolverul.

— Trage, în morții mă-sii! a strigat Nowakoski. Trage, Valerino! Fă-le felul!

Singurul rămas în picioare, Jean-Louis Valerino stătea în spatele dubei cu Sig Sauerul în mâinile încătuşate.

— Trage, cretinule! a urlat din nou Nowakoski.

Deținutul încerca să-l imobilizeze pe Jérémy. Cele patru mâini se băteau pe cel de-al doilea revolver. Valerino i-a țintit pe rând pe cei doi gardieni. Fața îi era scăldată de sudoare. Vocea îi tremura.

— Cheile de la cătușe. Rapid. Altfel fac ce zice. Mă jur.

Gildas n-a răspuns, luptându-se să nu cedeze. Jérémy încă se ținea tare, refuzând să dea drumul armei. Nowakoski stătea întins peste el.

— Trage, în morții mă-sii! a ordonat tâlharul.

Valerino n-a tras. Tremura și el din toate încheieturile, depășit de situație.

— Cretinule! a mai strigat o dată Nowakoski.

Gura i-a rămas deschisă o clipă, apoi s-a închis peste încheietura lui Jérémy, mușcându-l până la sânge. Gardianul a urlat. Palma i s-a deschis. Nowakoski s-a ridicat, iar degetele sale au apucat revolverul. S-a dat doi metri înapoi fără să-i arunce măcar o privire lui Valerino.

Preluase controlul.

— Cheile de la cătușe! Aveți trei secunde.

Jérémy își strângea încheietura, transformându-și mâna liberă în garou. Răspunsul lui a fost usturător.

— Ești pe o insulă! Mornesey. De cinci kilometri pe trei. Unde crezi că poți să fugi?

— Unu!

Jérémy a întors privirea spre Valerino. Implorând parcă. Tipul ăla se lăsase dus de nas. Cu două luni înainte de liberare, putea să piardă totul. Chiar totul. Nowakoski avea să-i facă felul imediat ce n-avea să mai aibă nevoie de el. Cum să-l facă să priceapă? Ochii lui Valerino nu-i întâlneau privirea.

— Doi!

Cu atât mai rău pentru el.

— Închisoarea e la un kilometru, a strigat Jérémy. Zeci de poliţişti o să vă încercuiască în numai câteva minute. N-aveți nici o șansă...

— Trei!

Jonas Nowakoski i-a prins gamba lui Jérémy cu calm și a tras. Glonțul i-a străpuns polițistului coapsa; Jérémy a dat să zică ceva, să tragă o-njurătură, să schițeze un gest, dar durerea-l pironea.

— OK, OK! a spus Gildas din fundul dubei cu glas tremurător.

Polițistul i-a întins cheile.

— Uite! Dar să știi că ne mai întâlnim noi.

— Tre’ s-o ștergem, Nowakoski. Nu trebuia să tragi. Acum o să dea buluc toți.

Jonas Nowakoski a rămas în continuare surprinzător de relaxat. Evadarea îi amintea de agitația tâlhăriilor, de numărătoarea inversă dinaintea primelor sirene, de girofaruri, de fuga printre împușcături. A întins încheieturile spre Valerino ca să i le elibereze.

Lui Jérémy îi atârna capul într-o parte. Inconștient.

Aparent.

Numai mâna i se mai mișca, coborând lent de-a lungul piciorului întreg. Gildas i-a surprins gestul, știa că Jérémy are întotdeauna un pumnal ascuns la gleznă. În caz de luptă corp la corp. Se mai întâmpla câteodată pe culoarele închisorii. Ce dracu’ să facă puțoiul ăla de Jérémy cu un cuțit când avea în față doi tipi înarmați? Pe eroul? Mai bine îi lăsa să plece și scăpa cu viață. Fugarii ăia doi aveau să fie prinși înainte de lăsarea nopții.

Cele două perechi de cătușe au căzut pe podeaua dubei. Jean-Louis Valerino l-a tras de mânecă pe Jonas Nowakoski.

— Ne cărăm.

Nowakoski s-a întors aproape cu totul, uitându-se înapoi, neîncrezător.

Mâna lui Jérémy a mai alunecat puțin și s-a încleștat pe pumnal. Dacă l-ar fi nimerit pe Nowakoski, Valerino n-ar fi făcut nici o mișcare. N-ar fi tras. S-ar fi predat. De fapt, Nowakoski era singur. Ar fi fost destul să-i înfigă nenorocitului lama între omoplați când s-ar fi întors cu spatele.

Nowakoski a mai făcut un pas, a întors încet capul, adulmecând aerul libertății.

Acum!

În ciuda durerii, Jérémy s-a ridicat dintr-un salt și brațul lui a spintecat aerul.

Prea repede.

Cu un hârșâit metalic prelung, cuțitul a nimerit portiera închisă a dubei, ratând la mai bine de douăzeci de centimetri umărul tâlharului. Apoi a căzut din nou, rotindu-se pe jos ca o busolă dată peste cap.

— Game over, a murmurat printre dinţi Nowakoski.

A îndreptat iarăși Sig Sauerul spre Jérémy.

Polițistul a știut c-o să moară, așa, prostește, la douăzeci și nouă de ani, fără să mai apuce vreodată s-o vadă pe Lydie, lăsând-o s-o crească singură pe Léa de la șase luni. Bebelușul lui nici nu și-ar aminti de el, ar fi fost numai străinul dintr-o fotografie.

Țeava pistolului a coborât puțin.

În timpul transferului Mornesey-Granville, Jonas Nowakoski avusese tot timpul din lume să observe cum privirea lui Jérémy rătăcea spre velierele de pe ocean.

A tras două focuri. Primul glonț de 9 mm i-a străpuns polițistului genunchiul stâng, al doilea, pe cel drept. Urletele de durere ale lui Jérémy trebuie să se fi auzit până la fortăreață.

Înainte să-și piardă cunoștința, Jérémy a înțeles că n-o să-și mai poată folosi vreodată picioarele. Sau poate, într-o bună zi, avea să reușească, chinuindu-se îngrozitor, să meargă sprijinit, să se târască, să se ridice.

Dar beția surfingului, niciodată.

Nici pește, nici pasăre.

Moluscă, pentru totdeauna.

3

Întoarcerea la Mornesey

Miercuri, 16 august 2000, ora 14.00,
portul Saint-Argan, insula Mornesey

Soarele de august, ajuns la zenit, părea că inundă micul port din Saint-Argan. Nu mă putea păcăli, cu toate că stăteam bine mersi la adăpost, în spatele digului. Știam că, dacă ridic puțin capul, un vânt viclean o să-mi șfichiuiască fața. Imediat ce porneam spre ambarcader, același vânt urma să-mi înghețe oasele.

Ca să nu mai zic de temperatura apei...

Optșpe grade cel mult.

Mă lua cu tremurici numai la gândul ăsta. Iahtingul e un sport pentru nebuni. Să-l practici pe Canalul Mânecii, chiar și în august, e un chin. Armand, așezat lângă mine, era de aceeași părere. Așa că stăteam amândoi ascunși acolo, pe partea cealaltă a digului, scrutând terasa hotelului-restaurant Grand Cormoran, care se afla chiar în raza privirii noastre, și picioarele bronzate de sub fustele pe care vântul de pe Canalul Mânecii le ridica de parc-ar fi vrut să se revanșeze pentru că ne făcea să înghețăm.

— 80! a făcut Armand. La ora 11.

— Ce? Unde?

M-am uitat în direcția orei 11. Nimic!

Armand făcea mișto de mine.

— Alarmă falsă. Tu chiar crezi că și-ar zbânțui vreo tipă sânii goi prin port?

— Nu se știe niciodată, am zis fără prea multă tragere de inimă.

Oricum, nu era cazul să se dea deştept. Conduceam cu 84 la 79 la jocul ăla cretin pe care începuserăm să-l jucăm cu două zile în urmă. Un joc infantil. Primul care vedea o fată topless câștiga un punct. Era destul să spunem direcția, mai mult sau mai puțin discret: 85 la ora 9, 80 la ora 11.

Scanam în continuare terasa Grand Cormoran, fără vreo speranță reală c-o să-mi îmbunătățesc scorul.

Morţii lui de vânt de pe Canal!

Eram optșpe cu totul care înghețau în spatele digului, așteptând ca instructorul nostru de iahting să binevoiască să-și facă apariția.

Două și cinci minute.

Yoyo întârzia... Ca întotdeauna!

Trei minute mai târziu, a ieșit în sfârșit din școala de navigație însoțit de Stéphanie și costumul ei roșu de baie gen Baywatch. Când o vedea în costum de baie, Armand nu se mai putea stăpâni. A început să strige o prostie de genul:

— Hei, Pamela, vino repede, mă-nec!

Stéphanie doar se uita la el consternată. Îi dădea pe spate pe toți băieţii din tabără cu trupul ei de campioană la craul. Pe aproape toți. Nu și pe mine. Prea atletică pentru gustul meu. Nu era destul de feminină. Mă rog, căutam nod în papură, căci, tre’ să recunosc, tipa era o bunăciune. Dar să spun că nu-mi cad plombele după ea mă făcea să par interesant. „Ce? Stéph? Mda, ce să zic... Nu prea-i genul meu“, chiar dacă nu păcăleam pe nimeni.

La Mornesey erau trei adulți care aveau grijă de noi. Părintele Duval, directorul taberei, și Stéphanie cu Yoyo, cei doi instructori. Dilema care nu ne dădea pace era destul de simplă: oare Stéphanie și Yoyo erau împreună? Asta ne frământa de zece zile. Eu eram de partea ălora puțini care ziceau că nu.

Yoyo a rânjit fasolea de cretin bronzat la noi și a-nceput:

— Haideți, mișcați-vă, picilor, astăzi volte scurte la babord și mure tribord.

Armand s-a ridicat de după dig și i-a zis într-o doară:

— Dacă știm deja să facem asta, putem rămâne în port să agățăm ceva?

Numai cei care-l văzuseră pe Armand luptându-se cu un 420 puteau să râdă. Şi nici unul din noi, șapteșpe câţi eram, n-a scăpat ocazia. Armand avea cinșpe ani, dar nu-i dădeai mai mult de doișpe. Două piciorușe păroase care înotau în șort. În rest, un trup alb cu pete roșii. Și o pereche de ochelari, normal, niște ochelari pe o căpățână urâtă. Yoyo a răspuns râzând. Ținea mult la Armand. S-a apropiat de chiștoc, l-a privit de la înălțimea metrului lui optzeci și i-a trântit pe un ton de o gravitate jucată:

— Eu decid aici. Ca s-o arzi prin port la agățat îţi trebuie permis de voie.

Mândru de reacția obținută, Yoyo s-a apucat să împartă velele. Armand s-a ridicat fără tragere de inimă și a început:

— N-avem ce să facem, băieți... Asta-nseamnă că gagicile din port o să rămână-n continuare fete mari!

Tot grupul a izbucnit în râs. Cu Stéphanie în frunte. Mă uitam la ea, îi plăcea cum i-a răspuns lui Yoyo piticul. Instructorul de iahting s-a uitat din nou la Armand.

— Băi, chiștoc... Las’ c-ajungi tu pe mare... să vezi ce te bag la fund!

Miștocăreala s-a terminat. Yoyo a împărțit ultimele vele. Am primit-o și eu pe-a mea.

A naibii de grea!

Era de două ori cât mine. Cum mă așteptam, vânticelul ăla perfid a început să ne înghețe de cum am ieșit de după dig. Am făcut un pas și deja vântul s-a înfipt în pânza umedă, lipindu-mi-o de pielea goală.

Horror!

Abia mă târam. Credeam c-o să mă ia pe sus la fiecare pas. Încercam să n-o ridic prea tare, dar partea de jos a catargului râcâia pavelele portului. Stéphanie-Pamela mi-a aruncat o privire de wrestler arțăgos ce parcă spunea: „Pentru numele lui Dumnezeu, ce tămbălău mai faci!“.

Trebuia doar să-ți iei vela, să traversezi portul, să treci prin parcare, eventual ocolind mașinile, apoi să cobori la ambarcader și să-ncerci să te urci într-o barcă fără să-ți uzi prea tare tenișii.

Un coșmar!

Și așa în fiecare zi. Și, ca în fiecare zi, eu eram printre ultimii. Numai Armand era în spatele meu. Și Yoyo în urma noastră, ca să ne mai dea câte-un șut în fund.

Ce porcărie de vacanță!

Cred că mintea îmi rătăcea aiurea, căci catargul a agățat oglinda retrovizoare a unui BMW negru parcat în fața mea. Yoyo m-a făcut albie de porci.

— Vezi naibii pe unde mergi!

Am înaintat, am traversat parcarea, îndreptându-mă spre apa rece din port ce pleoscăia într-un soi de nisip dezgustător. Nu mai vedeam absolut nimic de după velă. Am lovit-o cu ea în spate pe Madiha, care-a-nceput să înjure. Madiha era rebela grupului, o fată de la cămin, cum vezi mereu câte una în tabere, care își impune propriile reguli și e-n stare să scoată cuţitul dacă i-ai dat peste umăr cu wishbone-ul. Înaltă. Zdravănă. Genul care se relaxează făcând capoeira. Nu mă puteam pune cu ea.

— Îmi pare rău, Madi...

Madiha mă privea de parcă eram o muscă sinucigașă care-i bâzâia pe la nas și pe care se abținea s-o strivească, așa că prefera să se îndepărteze.

Mergeam spre 420-ul ancorat, care nu se oprea totuși din tangaj. M-am chinuit ceva să sar peste spaţiul dintre nisip și barcă, unul dintre tenişi mi-a alunecat în apă și m-au trecut fiori reci din cap până-n picioare.

Să mai spun că făceam asta de zece zile?

Să mai spun că fusese alegerea mea să mă bag în porcăria asta?

Minunata mea alegere?

În larg, vântul se mai potolise puțin. Aproape că ne era cald înfășurați în vestele de salvare. Ca de obicei, eram doar cu Armand. El stătea tolănit pe fundul bărcii, dormind, visând la cea de-a optzecea pereche de sâni, la cum îi face Stéphanie respiraţie gură la gură sau cine știe la ce altceva. Renunțase de mult să mai învețe să ţină cârma, să-ncerce să stabilească direcția vântului, să schimbe direcția velelor și toate celelalte noțiuni elementare de nautică. Era incredibil când vedeai că Armand, fără îndoială cel mai inteligent din tot grupul, era atât de greu de cap când venea vorba de noțiunile de bază ale navigației. Își luase de vreo zece ori arborele în figură fără să reușească să priceapă direcția vântului. De fapt, i se rupea. Părinții îl pedepsiseră pentru nu știu ce tâmpenie trimițându-l aici. Dar Armand nu prea era genul care să facă tâmpenii, mai degrabă genul premiantul clasei. Mister total!

Țineam cârma de formă, cât să dau impresia că-mi pasă, când Yoyo și Stéphanie au trecut cu Zodiacul lor pe-acolo. Yoyo și Stéphanie n-aveau pânze și doar treceau de la un velier la altul ca să dea sfaturi din pneumatica lor cu motor. Teoretic, ar fi trebuit să facem o întrecere contracronometru de la balizele portocalii la alea galbene. Eu și Armand renunțaserăm de mult să mai luăm parte la competițiile alea. Pe Yoyo îl durea la bască de progresele noastre și nici Stéphanie nu se mai încăpățâna să insiste. După ce-a oprit motorul, a strigat spre noi:

— O să reușiți! Nu sunteți mai proști decât ceilalți. Părinții voștri au dat o grămadă de bani ca să-nvățați...

Am afișat un zâmbet disperat. Armand nici măcar n-a deschis ochii.

— Las-o baltă, Stéph, a făcut Yoyo. Ăștia sunt o cauză pierdută.

Ai dreptate, Yoyo, m-am gândit eu. Las-o baltă, Stéph. Părinților mei li se rupe total dacă știu să ţin cârma sau nu.

Acolo unde sunt ei.

Zodiacul s-a îndreptat spre micii skipperi mai cooperanți.

Clipocitul apei mă legăna, sub soarele ce-abia se arăta din când în când. Armand dormea lângă mine. Celelalte veliere ale tâmpiților din tabără erau departe, foarte departe. Mă simţeam bine. Pentru prima dată după mult timp.

Singur.

În sfârșit.

Ce dracu’ făceam acolo?

Aveam din nou în fața ochilor catalogul ăla cu tabere, adus de poștaș în februarie. Mă repezisem să-l răsfoiesc. Thierry și Brigitte nu-mi dăduseră de ales:

— Vara asta pleci! Te duci cu copii de vârsta ta!

Pe scurt, începuseră să-și dorească să scape de mine. Cu toate că nu eram o povară. Mai mult tăcut, închis în camera mea. Dacă aveam o carte sau telecomanda la îndemână, nu-i deranjam cu orele. Gândindu-mă mai bine, poate tocmai asta îi apăsa cel mai tare. Lipsa de comunicare. Din ce în ce mai evidentă. Mi se rupea. Nu era vina mea. Aveam circumstanțe atenuante. Și, mai ales, nu le datoram nimic. Însă nici o scuză din lume n-ar fi putut să schimbe ceva: n-aveam cum să scap de tabăra de adolescenți... Ca să spun drept, îmi cam convenea. Nu mergeam aproape niciodată în vacanță cu Thierry și Brigitte. Vara era mai mult o combinație televizor-citit-internet. Chiar și pentru singuraticii pursânge ca mine, iulie și august înseamnă o grămadă de timp, până la urmă.

Așa că în seara aia de februarie, când m-am întors de la liceu, stăteam singur în căsuţa noastră din ansamblul rezidenţial, cu catalogul de tabere pentru adolescenți în față. Un catalog național, destul de gros. Răsfoind, treceam rapid peste ce era mai rău: tabere de canotaj, de echitație, de drumeție, de motocros, de iahting... Mă opream asupra celor mai bune: tabere de teatru, de film și audiovizual, de circ și chiar una de jocuri de rol.

Neaşteptat!

Îndoisem deja colțul paginii. Joc de rol într-un castel medieval din Auvergne. Salivam de pe-acum. Tot ce-mi puteam dori. Apoi am dat de tâmpenia aia de pagină 37: o tabără de iahting de șapteșpe zile pe insula Mornesey. Cea mai însorită insulă din Canalul Mânecii, zicea broșura. Instructori calificați. Sub organizarea părintelui Duval. Douăzeci și cinci de ani de experiență. Cazare în camping. Participare la viaţa comunităţii. Activități distractive în echipă. Iahting pe Canalul Mânecii în fiecare după-amiază.

Era să scap catalogul din mână.

Abia dacă am aruncat un ochi pe program: iahting și participare la viaţa comunităţii. Un singur cuvânt m-a lovit. Drept în inimă.

Izbitor, inevitabil.

Mornesey!

Trecutul meu. Povestea mea.

Povestea mea neterminată.

Puteam eu să mă gândesc atunci c-ar trebui să arunc catalogul la gunoi? Să rup pagină cu pagină și-apoi să le dau foc una câte una în scrumiera unchiului meu?

Puteam eu să-mi imaginez că, alegând tabăra asta din proprie inițiativă, de bunăvoie şi nesilit de nimeni, o să fac să iasă la iveală o tornadă de minciuni? O furtună care în câteva zile o să-mi spulbere toate certitudinile, de la cele mai banale la cele mai intime?

Și totuși, chiar dacă mi-ar fi trecut prin cap, chiar dacă m-aș fi gândit la tot, inclusiv la ce-i mai rău, cred c-aș fi făcut la fel.

Fiindcă trebuia să înfrunt adevărul. Oricât de imposibil, de inacceptabil ar fi fost el.