© 2011, 2018 by Editura Polirom

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-7260-8

ISBN PDF: 978-973-46-7261-5

ISBN print: 978-973-46-7228-8

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: © psychoshadow/Depositphotos.com (detaliu)

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

OCTAVIAN PALER s-a născut la 2 iulie 1926, în comuna Lisa, judeţul Braşov.

Va urma, ca bursier, Liceul „Spiru Haret“ din Bucureşti (1937-1944), făcând însă ultima clasă la Liceul „Radu Negru“ din Făgăraş şi susţinând bacalaureatul la Sibiu, în 1945.

Este, concomitent, student la Facultatea de Litere şi Filosofie, respectiv Facultatea de Drept din Bucureşti (1945-1949). După absolvire, e recomandat de Tudor Vianu pentru a rămâne asistent la Catedra de Estetică, însă declină propunerea şi se angajează la Radiodifuziune. Aici va fi corespondent special, apoi redactor-şef adjunct la redacţia culturală. Este corespondent Agerpres la Roma, câteva luni, la sfârşitul anului 1964, iar în următorii ani director general al Televiziunii Române (1965-1968), director general adjunct la Radio (1968-1970), redactor-şef la România liberă (1970-1983).

Demis în 1983 din motive politice, se va pensiona medical în acelaşi an, reintrând în „arenă“ odată cu Revoluţia din 1989, când devine director onorific al ziarului România liberă. Ulterior s-a aflat în aceeaşi postură la Cotidianul. Scriitorul a debutat publicistic în 1958, cu versuri în Luceafărul, iar editorial, abia în 1970, cu volumul de poezii Umbra cuvintelor. Urmează, pe linia jurnalelor de călătorie sau pe cea a literaturii parabolice, volumele care i-au dimensionat statura de important autor contemporan: Drumuri prin memorie (Egipt-Grecia, 1972, Italia, 1974; ediţia a III-a, Polirom, 2009), Mitologii subiective (1975; ediţia a III-a, Polirom, 2008, 2016), Apărarea lui Galilei (1978; Premiul Academiei Române; ediţia a III-a, Polirom, 2009, 2013), Scrisori imaginare (1979; ediţia a V-a, Polirom, 2010, 2016), Caminante (1980; Premiul Uniunii Scriitorilor; ediţia a III-a, Polirom, 2010), Viaţa pe un peron (1981; ediţia a V-a, Polirom, 2011, 2014), Polemici cordiale (1983; ediţia a II-a, Polirom, 2008, 2013), Un om norocos (1984; ediţia a II-a, Polirom, 2008, 2015), Un muzeu în labirint (1986), Viaţa ca o coridă (1987; ediţia a II-a, Polirom, 2009), Don Quijote în Est (1993; ediţia a II-a, Polirom, 2010, 2017), Vremea întrebărilor (1995; ediţia a II-a, Polirom, 2011), Aventuri solitare (1996; ediţia a II-a, Polirom, 2008, 2017), Deşertul pentru totdeauna (2001; ediţia a II-a, Polirom, 2009, 2012), Autoportret într-o oglindă spartă (2004; ediţia a III-a, Polirom, 2010, 2015), Calomnii mitologice (2007; ediţia a III-a, Polirom, 2013, 2017).

În 2005 a primit Premiul Opera Omnia al Uniunii Scriitorilor. Octavian Paler a încetat din viaţă pe 7 mai 2007, la Bucureşti.

Ascultaţi de porcii voştri care există.

Eu mă supun zeilor mei care nu există.

(René Char)

Argument

Această carte nu e o culegere de texte publicate. E o rememorare. Pe baza unei părţi (texte integrale, fragmente sau chiar amănunte) din articolele în care m-am risipit, în ultimii cinci ani, şi a unor întâmplări legate de ele, am încercat să alcătuiesc o cronică a întrebărilor acestei perioade. Nu-mi dau seama dacă sunt întrebările cele mai importante ce trebuiau puse. Sunt cele pe care mi le-am pus eu. În plus, pe unele le-aş nuanţa astăzi, sau le privesc cu melancolie, deoarece n-am prevăzut că, după atâtea aşteptări înşelate, nu voi mai şti decât ce refuz. Dar ar fi neserios din parte-mi să mă cred ceea ce nu sunt, un analist cu pretenţii ştiinţifice. Sunt, doar, un afectiv care gândeşte cu inima, apărându-se de disperări cu un plus de pasiune. Şi vreau să depun mărturie. Atât.

ianuarie 1995
O.P.

1990

Regret că n-am ţinut un jurnal, după ceea ce mă încăpăţânez să numesc, şi azi, „revoluţie“ (din motive pe care le voi explica mai târziu). Pe baza lui, aş fi putut reconstitui, fără aproximaţii, ce-am simţit în noaptea când am aşteptat, până spre dimineaţă, să se transmită la televizor procesul lui Ceauşescu şi reportajul execuţiei. Îmi era, oare, la fel de limpede, ca acum, că o judecată sumară n-avea cum să fie decât o farsă, o mascaradă? Mă tem că nu. Ignoram cu desăvârşire „amănuntele“ devenite publice prin „indiscreţii“ ulterioare: că sentinţa de condamnare la moarte a cuplului Ceauşescu fusese decisă, în şoaptă, în baie, la Ministerul Apărării Naţionale, de grupul din jurul lui Ion Iliescu, în timp ce apa şiroia din robinete, că Petre Roman îi spusese lui Gelu Voican „fii liniştit, vei avea o execuţie“ şi că generalul cu piciorul în ghips transmisese, în prealabil, la Târgovişte parola „Recurgeţi la metodă“, pentru cazul că se hotăra lichidarea lui Ceauşescu fără un simulacru de proces. Habar n-aveam că, de fapt, Ceauşescu fusese capturat în aceeaşi zi în care fugise. Nu-mi imaginam că „informaţiile“ care ni se serviseră, câteva zile, despre urmărirea „fugarilor“ reprezentau simple baliverne. În marea mea naivitate, eram convins, ca mulţi alţii, că trăiam o renaştere naţională şi mă ruşinez, azi, că n-am dormit toată noaptea ca să văd un asasinat. Din când în când, cu o ură sobră, crainicii ne anunţau că vom putea viziona în curând procesul „odiosului dictator“ şi al „sinistrei sale soţii“. Şi nici o clipă nu m-am gândit că întârzierea, care mărea suspansul, tensionându-ne, se datora faptului că, între timp, undeva, se truca filmul. Istoria postrevoluţionară începea nu numai cu un proces stalinist. Începea cu un şir de minciuni. Ceea ce arăta – dacă am fi bănuit adevărul – că nu va urma nici un „Nürnberg românesc“.

Dar, în acele zile, credeam ca un imbecil în tot ce ni se comunica. Nu mă aşteptasem ca un regim care organizase minuţios teroarea să se prăbuşească atât de uşor, iar depresurizarea bruscă, produsă în noi, în clipa când Ceauşescu a fugit, a acţionat ca un drog. Eu, unul, mă aflam, cumva, între o stare de graţie şi inconştienţă. M-am crispat când am putut urmări, în sfârşit, caricatura judiciară de la Târgovişte, dar, după aceea, mi-am zis: „Bine că s-a terminat“. Probabil, ura care-i împingea atunci pe mulţi să sfideze normele gramaticale, să scrie numele lui Ceauşescu cu „c“ mic, ne opaciza reacţiile. În plus, din pricina isteriei neîntrerupte din studioul 4 al Televiziunii şi a convingerii generale că teroriştii ne vânau, de pretutindeni, ca pe iepuri, căpătasem o psihologie de combatanţi într-un război civil. Ziua, mă lăsam bucuros percheziţionat de tinerii care formaseră pichete la intrările metroului. Şi mă simţeam solidar cu patrulele care opreau maşinile, obligându-i pe şoferi să deschidă portbagajele, ca să vadă dacă nu conţineau arme. Seara, întârziam, frecvent, la fosta „Casă a Scânteii“, pornind spre metrou, pe străzi aproape pustii. De cum cădea întunericul, se auzeau rafale. Puteam fi împuşcat, atunci, de o mie de ori datorită unui curaj stupid şi perfect inutil, de care eram mândru. Aveam sentimentul că mă aflam pe un „front“ şi că, stând la „România literară“ sau la „România liberă“ până începeau împuşcăturile, puneam umărul la păstrarea libertăţii abia cucerite. Azi, mi se pare copilăresc şi aproape caraghios romantismul meu revoluţionar când constat ce s-a ales din tot ce am aşteptat. Dar drogul a avut efecte prelungite. Nu găsesc în articolele mele nici o îndoială explicită până pe la mijlocul lui ianuarie 1990.

17 ianuarie 1990

De ce mă îngrijorez

Să vorbim toţi odată, pentru ca nimeni să nu mai audă nimic, nu e o experienţă interesantă? Să ne lăsăm contaminaţi de o irezistibilă plăcere de a înfiinţa un partid dimineaţa, altul la prânz, pentru a le anula pe amândouă seara, ce poate fi mai pitoresc? Să ne lăsăm deoparte treburile, pentru a nu-i lăsa nici pe alţii să-şi vadă de treburile lor, întrucât e necesar, nu-i aşa? să participăm într-un fel la „salvarea naţională“, reprezintă, orice s-ar zice, un fenomen nu lipsit de farmec insolit. Dar, oameni buni, ce se întâmplă? Unde sunt ceasurile dramatice, încordate, foarte aproape de moarte, în care fiecare zicea „noi“? Cât timp a trecut de atunci? Luni? Ani? Nu. Doar vreo trei săptămâni. Şi, totuşi, aproape că nu mai auzi pe nimeni zicând „noi“. În schimb, peste tot îţi sună în urechi: eu cred că… eu am fost… eu vreau… Fireşte, fireşte, e un semn al începutului de democraţie. Dar oare democraţia presupune fărâmiţarea solidarităţii în nenumărate singurătăţi? Teoretic, ştiu, evident, că democraţia începe cu repunerea în drepturi a individului. Şi poate că aşa era normal să se întâmple, să ne transformăm într-o nebuloasă de voci. Ne vindecăm, acum, de tăcere ca de o boală. Semănăm, poate, unui paralitic, scăpat ca prin miracol de infirmitate, care, înainte de a reînvăţa să meargă, vrea s-o ia la fugă. Aşadar, de ce mă îngrijorez?

Deoarece am observat că, în această oralitate abundentă, nimeni nu apără şi, mai ales, nimeni nu se acuză pe sine. Toată lumea învinovăţeşte. Mai precis, învinovăţeşte pe alţii. Există la această oră prea mulţi procurori voluntari în România. Prea mulţi, pentru a nu-ţi pune câteva întrebări. Unde au fost până la 22 decembrie aceşti procurori? Cu ce se ocupau? Nu cumva unii sunt cei pe care i-am văzut, în după-amiaza lui 21 decembrie, strecurându-se pe lângă blocurile compacte de manifestanţi, fără să se oprească, grăbiţi să ajungă acasă, pentru a nu fi implicaţi în ceva ce nu ştiau cum se va termina?

Ultimul rău pe care ni l-a făcut Ceauşescu e acela că, după ce ne-a silit să ne căutăm salvarea în disperare, ne-a constrâns să cunoaştem toate hăurile urii. Dar aici mă opresc şi mă întreb: Doamne, se poate clădi ceva pe ură? Nu cumva, dacă vom judeca totul prin ură, vom rămâne mai departe, moral, victimele dictaturii? Am multe motive să cred că ne aflăm, încă, în faza resentimentară a revoluţiei. Mă surprind pe mine însumi, adesea, că nu sunt capabil să judec detaşat, senin. Dar tocmai de aceea ştiu că avem nevoie de încă o eliberare, deoarece dacă nu e normal să uităm, nu e normal să trăim cu faţa la trecut.

Începusem să public în „România literară“ jurnalul intim din 1989, „A doua poliţie“, fără să bănuiesc ce soartă vor avea discuţiile despre culpabilitate. Pe atunci, îmi imaginam, cu un optimism înduioşător, că „normalitatea“ nu putea să întârzie. Nu eram deloc pregătit pentru „surprize“.

24 ianuarie 1990

Cutia Pandorei

Mi-a trebuit timp ca să mă încredinţez că n-am visat. De aceea abia acum îndrăznesc să-mi mărturisesc stupoarea dinaintea unei somaţii azvârlite ciceronian liderilor partidelor înfiinţate în ultima lună. Unde au fost vreme de patruzeci şi trei de ani? Ce au făcut? Mai întâi, în perplexitatea mea, am crezut că n-am priceput bine. Cum adică, unde au fost? Sau era vorba de o glumă la mijloc? Nu, nu era nici o glumă. Întrebarea era rostită cu o indignare abia reţinută. Într-adevăr, cum de şi-au permis partidele înfiinţate acum să fie absente din viaţa politică a ţării vreme de patruzeci şi trei de ani? De ce au tăcut atâta vreme? E limpede, e vina celor care au făcut puşcărie sau au luat calea exilului că n-au apreciat raiul totalitar, e vina celor care au tremurat de frica Securităţii, care tresăreau de câte ori li se suna noaptea la uşă, care dispăreau fără să mai ştie nimeni de ei sau duceau o existenţă umilitoare. N-au vrut să profite de nemaipomenita toleranţă a partidului comunist! Au respins oferta de a împărţi puterea! Au silit partidul unic să rămână unic! Şi îndrăznesc acum să iasă din tăcere? Cu ce drept? Aţi lipsit de la festinul totalitar, domnilor, credeţi că e atât de simplu să vă aşezaţi la masa libertăţii? Ne pare rău, dar nu sunteţi inocenţi. Inocenţii trebuie căutaţi printre persecutori! Aşa cum vinovaţii trebuie căutaţi printre victime! Coşmarul din care am ieşit îl datorăm celor care au fost hăituiţi de Securitate, care s-au temut, nu celor care au instaurat frica! Morţii de la Canal, morţii cunoscuţi şi necunoscuţi din puşcăriile pline de deţinuţi politici, Maniu şi Brătianu care s-au lăsat ucişi, precum şi cei care n-au uitat asta poartă răspunderea crimelor „ordinei“ totalitare! Nu persecutorii trebuie luaţi la rost, ci persecutaţii! Unde aţi fost? Ce aţi făcut în aceşti patruzeci şi trei de ani? De ce nu v-am văzut la luminile rampei? Şi, la urma urmei, ce dacă aţi fost deportaţi, întemniţaţi, hărţuiţi? Important e că aţi fost absenţi. Aţi lipsit de la toate adunările din aceşti patruzeci şi trei de ani, unde s-a vorbit din abundenţă, s-a tăcut şi s-a aplaudat. Aţi stat departe de evenimente, domnilor. Iar acum veniţi să vă amestecaţi în treburile noastre? Nu, mai întâi explicaţi-ne unde aţi fost, cu ce v-aţi îndeletnicit.

După aceste aiuritoare somaţii, conţinute în întrebarea menţionată, înţeleg că revoluţia a spart şi cutia Pandorei. Răul din noi a devenit şi el liber să se manifeste. S-ar zice că am ieşit dintr-o dictatură pentru a intra, deocamdată, într-o puzderie de dictaturi. Unde mă întorc, mă izbesc de mici intoleranţe enervate, care se bat cap în cap. Un străin care nu ne cunoaşte şi ne-ar judeca superficial ar spune că în fiecare victimă somnola un dictator care aştepta libertatea pentru ca, în sfârşit, să se manifeste.

Cineva îmi scrie, mărturisindu-mi că obsesia vieţii sale a fost frica: „frica de Securitate; frica de a nu fi primit la liceu, la facultate, din cauza dosarului; frica de a fi dat afară din serviciu dacă nu deveneam membru de partid; frica de a nu avea posibilitatea să-mi cresc omeneşte copiii. Acum, după momentele de euforie iniţială, sentimentul de frică mă încearcă din nou“.

Şi pe mine.

Într-una din acele seri, văzându-l, la televizor, pe Ion Iliescu în faimoasa şedinţă unde s-a decis ca FSN să participe la alegeri, am avut senzaţia că trăiesc un vis urât. Gesticula şi vorbea întocmai ca predecesorul său. Şocul a fost brutal şi cu atât mai mare cu cât, la 12 ianuarie, când acelaşi Iliescu fusese încolţit de manifestanţii din Piaţa Victoriei, întărâtaţi de Dumitru Mazilu, crezusem sincer că ne dovedeam ingraţi cu omul de pe tanc şi îi ţinusem, sentimental, partea. Într-un fel, tremurasem pentru el. De altminteri, în ciuda unor momente de derută, luasem, în general, în serios comedia cu brasardele tricolore purtate de „salvatori“.

Atunci, mi s-a luat parcă un văl de pe ochi şi m-am trezit deposedat de euforia în care trăisem de la fuga lui Ceauşescu.

25 ianuarie 1990

Iluziile au durat numai o lună

În 1945, când s-a format guvernul Groza, aveam optsprezece ani. Îmi trăiam sfârşitul adolescenţei, retras printre cărţi, fără să înţeleg prea bine ce se petrecea. În ianuarie 1990, înţeleg, însă, că povestea riscă să se repete, că acestei mult prea încercate ţări i se poate refuza din nou viitorul. Atunci, în 1945, ceea ce a decis a fost pumnul lui Vîşinski. Acum, al cui pumn a căzut în balanţă? O vom şti, probabil, cândva. Marţi seara, o seară neagră pentru mine, am fost tentat să mă retrag iarăşi printre cărţile mele. Ce rost are? mi-am zis. Lumea aceasta nu e făcută pentru idealişti.

Dacă nu dau curs acestei tentaţii, sau nu-i dau încă, e din pricină că revoluţia română a spulberat şi limitele singurătăţii mele. M-a scos în stradă. M-a obligat să merg în Piaţa Universităţii, să mă ruşinez de îndoielile mele, să mă uit la tinerii care înfruntau acolo gloanţele şi să mă întreb: cum am putut, Doamne, să cred că suntem un popor condamnat să rabde la nesfârşit? Din păcate, însă, am avut dreptate să mă tem în ultimele săptămâni de ceea ce se semnaliza din culise. Marţi seara s-a produs confirmarea. Am urmărit consternat reportajul transmis de Televiziune de la şedinţa Consiliului Frontului Salvării Naţionale. Consternat nu numai de decizia Frontului de a se prezenta în alegeri, ci şi de modul în care s-a adoptat această decizie; prin ridicare de mâini, de parcă era vorba de o hotărâre oarecare. În plus, senzaţia, extrem de angoasantă, care mă urmărea era că totul avea ceva din aerul şedinţelor fostului partid comunist. A fost pentru mine, mărturisesc, seara spulberării iluziilor. Acum, în ce mă priveşte, înclin să cred că acţiunea de delapidare a revoluţiei a ieşit din culise, intrând în faza ei oficială. Şi cui să reproşez această teribilă dezamăgire, această amărăciune? Adevărul e că unii dintre liderii Frontului au declarat demult, încă de la 31 decembrie, când nici un partid nu era înregistrat legal, că Frontul intră în campanie electorală! E vina noastră, că n-am fost atenţi, că ne-am lăsat derutaţi de declaraţiile altor lideri ai aceluiaşi Front, care ne asigurau – de ce oare? – că nu vor să candideze, că înţeleg caracterul provizoriu al „mişcării“ din care fac parte.

Am spus „mişcare“, deoarece aşa susţin liderii ei, că Frontul ar fi o mişcare, dar ce temei are această afirmaţie? Să-mi fie permis să recapitulez. Când primii membri ai actualului Consiliu au urcat în balconul fostului sediu al CC al PCR, în seara zilei de 22 decembrie, dictatura lui Ceauşescu era doborâtă. Altfel spus, dictatura a fost răsturnată fără participarea Frontului. A fost răsturnată de disperarea străzii, de mulţimea ieşită spontan pe străzi. Liderii de azi ai Frontului au venit, în vidul de putere creat, să asigure lichidarea acţiunilor de ariergardă ale elementelor rămase fidele dictaturii doborâte, precum şi gestiunea treburilor publice până la alegeri, ca un guvern provizoriu. Nimeni nu bănuia atunci că Frontul, improvizat în vâltoarea evenimentelor, va pretinde după o lună că este o mişcare. Ce fel de mişcare? Din câte ţin eu minte, lista iniţială a Consiliului, anunţată la televiziune, cuprindea mai puţin de douăzeci de persoane. În majoritate, disidenţi solitari. Apoi, Consiliul s-a extins. A ajuns să cuprindă peste 140 de persoane. Care au fost alese cum? Opinia publică nu ştie. Putem emite doar ipoteze. O mişcare presupune, cum arată orice dicţionar, organizarea unui mare număr de oameni în sprijinul unei idei, al unui scop comun. Ce idee comună poate uni o formaţie eclectică, hibridă, în care, simplificând, foşti disidenţi stau alături de foşti privilegiaţi ai fostului regim?

Comparaţia cu Forumul democratic din Cehoslovacia e lipsită de orice fundament. Căci Forumul democratic din Cehoslovacia a jucat un rol determinant înainte de răsturnarea structurilor totalitare, a fost motorul revoluţiei de catifea, având meritele şi caracteristicile unei mişcări autentice, care a luptat pentru o schimbare de esenţă, nu a constituit rezultatul schimbării. Comparaţia nu rezistă şi, probabil, s-a apelat la ea în scopuri electorale, în dorinţa de a crea aparenţele unui alt gen de legitimitate decât aceea de care se poale prevala Frontul. Ca să nu mai spun cât de uluitoare mi s-a părut comparaţia cu Solidaritatea poloneză! Oare se crede, cumva, că nu ştim cum s-a format Solidaritatea şi ce rol a jucat ea, mult înainte de a se ajunge la guvernul Mazowiecki?

În fapt, Frontul s-a angajat, în limite foarte bine determinate, să-şi asume rolul de administrator politic de tranziţie. Lucrurile s-au complicat abia după aceea, prin derogare de la declaraţiile iniţiale. În această perioadă, Frontul a dat uneori semne de autoritarism, alteori de slăbiciune. Unele din acţiunile sale au stârnit speranţe. Altele au stârnit confuzii. Existau, ce-i drept, indicii că Frontul, depăşindu-şi legitimitatea limitată, pregăteşte o succesiune abuzivă, preluând structuri şi chiar metode ale fostului partid comunist, dar cine ar fi crezut că se va merge atât de departe? Şi ce frumoase perspective deschisese României revoluţia! Am dat martiri, în câteva zile, pentru o istorie întreagă, dar n-am avut, se pare, norocul ca sacrificiul lor să fie înţeles şi respectat de către cei care vor o restauraţie „originală“, căci aceasta e, în esenţă, faimoasa cale „originală“ de democraţie, de care ni se vorbeşte de la o vreme: un fel de restauraţie. Şi nu mă mir că doamna Doina Cornea a refuzat, după admirabilul ei curaj în confruntarea cu dictatura, să devină prizoniera unui simulacru de democraţie, în care inerţia ideologiei ce a adus atâtea nenorociri ţării pare să joace un rol important. Mă întreb care va fi atitudinea celorlalţi intelectuali cunoscuţi din Front, vor accepta oare să cauţioneze, prin prezenţa lor, o delapidare a revoluţiei? N-ar fi oare cazul ca politicienii de profesie din Front, sau cei care au ambiţia să devină, să fie lăsaţi să-şi asume singuri această ilegitimă legitimitate pe care şi-a construit-o Frontul Salvării Naţionale, la adăpostul euforiei noastre şi al grijilor create de ea1*?

Aş putea fi întrebat: de ce am devenit, brusc, pesimist? Doar există, în faţă, alegerile. Iată de ce.

Întâi. Oare nu e adevărat că orice forţă politică ar fi venit pe valul revoluţionar ar fi abrogat legile făcute de Ceauşescu şi ar fi acţionat pentru redresarea ţării din dezastrul provocat de dictatură? Şi nu e oare adevărat că Frontul Salvării Naţionale a transformat această obligaţie, ce ţinea de logica lucrurilor şi de bunul-simţ, în capital electoral propriu? Deceauşizarea nu e o iniţiativă a Frontului. E un imperativ al revoluţiei, şi nu e cazul să fie asumată de nimeni. Să fiu bine înţeles, nu neg munca desfăşurată de Front, nici n-o pun în discuţie. Protestez numai împotriva transformării unei îndatoriri încredinţate de revoluţie în capital electoral unilateral. Aşa cum arată lucrurile acum, s-ar putea vorbi despre un paradox straniu. Mă tem că alegerile vor fi frauduloase chiar dacă voturile vor fi numărate corect. Aici se află cauza principală a amărăciunii care m-a cuprins după lovitura de teatru de marţi. Căci Frontul Salvării Naţionale se află, practic, în campanie electorală încă din zilele în care liderii săi ne asigurau că n-au intenţii politice de perspectivă. Ei şi-au asigurat şansa să devină populari, dând interviuri, vorbind ţării despre munca lor, în timp ce bieţii lideri ai partidelor politice beneficiază doar de condiţia plictisitoare de oratori care încearcă, boicotaţi, să atragă atenţia asupra platformelor lor politice. Pe scurt, fără să fi avut altă legitimitate decât aceea de a umple un vid de putere, Frontul Salvării Naţionale transformă din ce în ce mai mult mandatul său provizoriu într-un mijloc făţiş de a se instala la putere, îngreunând accesul real al partidelor politice la dialogul cu ţara. De altfel, faptul că se ocupă de probleme de perspectivă nu e oare o dovadă că Frontul are o idee cel puţin curioasă despre respectarea angajamentelor sale iniţiale? El spune „vrem“ sau „nu vrem“, cu bătaie lungă, înainte de a lăsa ţara să spună „ce vrea“ şi „ce nu vrea“. Şi, parcă, această practică ne aduce aminte de unele lucruri cunoscute. Oare vom auzi că în România va exista democraţie de tip occidental când va face plopul mere şi răchita micşunele?

În al doilea rând. Mulţi îşi pun întrebarea: Bine, bine, dacă nu Frontul, atunci cine? Voi încerca, poate, cu un alt prilej să schiţez câteva ipoteze. Ceea ce aş vrea să spun deocamdată este că lumânările care ard pe altarele martirilor noştri s-ar putea să ardă şi pe mormântul revoluţiei. Şi că dacă alte căi sunt, pentru moment, nesigure, calea pe care s-a angajat Frontul este o primejdie sigură. Aş vrea să mă înşel, dar mă tem că ea riscă să ducă la pierderea, poate definitivă, a şanselor României de a deveni o ţară cu adevărat democratică. Oricum, ţineţi minte seara de 23 ianuarie 1990. Seara aceasta s-ar putea să fie începutul sfârşitului revoluţiei române. Iluziile au durat numai o lună.

Acesta a fost, dacă nu mă înşel, primul articol din presa postrevoluţionară care denunţa furtul revoluţiei. N-o spun pentru a pretinde vreun merit de prioritate (e ridicol să te lauzi că ţi-ai pierdut iluziile!), ci pentru a pune în evidenţă şocul psihologic din care s-a născut. În dimineaţa apariţiei lui, la ora opt şi un sfert, a sunat telefonul. Mă căuta de la Palatul Victoria, unde se afla, atunci, întreaga echipă instalată la cârma ţării, şeful de cabinet al lui Ion Iliescu. Mi-a zis: „Domnul preşedinte vă invită la o discuţie“. L-am rugat să-i transmită „domnului preşedinte“ că dimineaţa eu nu ies din casă, lucrez. Peste o jumătate de oră, m-a sunat Silviu Brucan, pe care nu-l mai văzusem din scurta perioadă (primăvara lui 1965 – iarna lui 1966) când am colaborat la conducerea Televiziunii. În 1989, cred că după transmiterea la „Europa liberă“ a „scrisorii celor şase“, mă sunase la telefon (aflase, probabil, că mi se retrăsese dreptul de semnătură sau îşi amintise de mine din alte motive), fără să-mi spună nimic precis, iar după revoluţie m-a căutat o dată, tot telefonic, la Uniunea Scriitorilor, să se plângă de faptul că nu era recenzat în „România literară“. Brucan m-a invitat şi el la o discuţie. I-am dat acelaşi răspuns: „Îmi pare rău, dimineaţa lucrez“. „Bine, atunci să rămână pentru după-amiază“, a zis eminenţa ideologică a Frontului. Şi am stabilit că, în jurul orei 15.30, voi fi la Palatul Victoria. Abia am închis telefonul şi am fost sunat iarăşi de la cabinetul lui Iliescu: „Domnul preşedinte e de acord să discutaţi după-amiază“. „Regret – am zis – dar între timp am stabilit o întâlnire cu domnul Brucan. Dacă, după această întâlnire, domnul preşedinte mai e disponibil, voi veni.“

Mi-am dat seama că articolul meu iritase rău noua Putere. La 15.30, când am intrat în cabinetul somptuos al lui Silviu Brucan, am zărit, pe birou, textul, decupat din ziar şi plin de sublinieri făcute cu un creion roşu. Convorbirea a debutat prost, cu o întrebare care m-a surprins prin cinismul ei: „Cum vă imaginaţi că noi vom da puterea pe mâna ţărăniştilor şi liberalilor?“. Am înţeles că Brucan nu-mi citise cărţile şi nu mă cunoştea decât din ipostaza relaţiilor de serviciu, vechi de un sfert de veac, de la Televiziune. Răspunsul meu a fost o altă întrebare: „Dar, mă rog, cine v-a încredinţat această «putere» pe care, dacă vreţi, o daţi, dacă nu, nu?“. Până la urmă, convorbirea a constituit un dublu eşec. Fiecare a rămas cu ideile sale. Când m-am convins de inutilitatea dialogului, m-am ridicat, am bombănit ceva despre faptul că nu ne aflam în anii ’45, ’46, şi am vrut să dau un telefon la cabinetul lui Iliescu. Silviu Brucan s-a oferit să mă conducă el. Şi m-a însoţit pe coridorul luminat puternic, păzit de mai multe posturi de control. Cum ne-a văzut, şeful de cabinet, de-atunci, al lui Ion Iliescu, Mihail Bujor Sion, un fel de copil de suflet, din câte am auzit, s-a dus înlăuntru şi, după o clipă, ne-a poftit să intrăm. Iliescu era în cămaşă. Se plimba prin cabinet supărat. Dându-mi mâna, mi-a zis ceva, de genul „ne-aţi făcut-o“, care m-a determinat s-o pornesc spre uşă, explicându-i „domnului preşedinte“, care nu era, deocamdată, decât preşedintele Consiliului FSN, că nu eram dispus să port o discuţie pe acest ton. „Bine, vă cer scuze“, a zis Iliescu, pe un ton conciliator. Ne-am aşezat la masa lungă din faţa biroului. Iliescu, în partea dinspre ferestre (am reţinut amănuntul deoarece afară cădea seara). Alături de el, Brucan, care a asistat la toată discuţia fără să scoată un cuvânt. La un moment dat, a apărut şi Petre Roman. Venea de la o fabrică, foarte încântat de sine. Ion Iliescu frunzărea nişte hârtii pe care îşi făcuse însemnări. Erau pregătite (m-am lămurit câteva ore mai târziu) pentru un discurs la Televiziune în care, în aceeaşi seară, a polemizat, fără să mă citeze, cu ideile din articolul meu. Nici această convorbire (pe parcursul căreia am avut impresia că Iliescu era descumpănit de „rigiditatea“ mea şi se întreba ce urmăream) n-a avut un rezultat mai fericit. Eu nu l-am convins pe numărul 1 al Frontului că Frontul fura revoluţia. Ion Iliescu nu m-a convins pe mine că vroia binele ţării. Drept care, pentru îndulcirea eşecului, le-a povestit celorlalţi că noi doi am învăţat la acelaşi liceu, „Spiru Haret“, şi că l-a iubit enorm pe unchiul meu, George Şerban, profesorul său de română.

De fapt, nici unul dintre noi nu-l cunoştea bine pe celălalt. Ne întâlnisem, de câteva ori, în împrejurări neoficiale, în ultimii ani; o dată în garsoniera unchiului meu, înaintea emigrării acestuia în Italia, apoi la serbările anuale de la liceul „Spiru Haret“, câtă vreme ele au fost îngăduite, deoarece întâmplarea făcuse ca printre absolvenţi să figureze mulţi „indezirabili“: N. Steinhardt, Alexandru Paleologu, Andrei Pleşu şi alţii. Comparându-l cu alţi activişti, Iliescu îmi făcuse o impresie bună, îmi păruse un spirit deschis. Credeam că blocajul său marxist ţinea de convenţiile epocii. Şi, deodată, descopeream alt personaj, ahtiat, vizibil, de putere şi marcat de fixaţii ideologice.

Aceea a fost ultima mea discuţie cu el. Şi, probabil, nici azi Iliescu nu înţelege ce „urmăresc“. În logica lui, orice atitudine e dictată de interese egoiste, când nu e vorba de ceva mai rău. Îi judecă, se pare, pe toţi după sine, încredinţat că nu există nimic fără scop. Într-o zi, la „Casa scriitorilor“, Ion Băieşu, bine ameţit, mi-a zis: „M-a sunat Iliescu – ştii că noi ne cunoaştem din vremea când eu făceam «Amfiteatrul» – şi m-a întrebat ce vrei: vrei să fii preşedinte în locul lui?“. Am încremenit. Nici o secundă nu-mi trăznise prin cap să doresc o carieră postrevoluţionară. Dar cum să convingi pe cineva care e obsedat de putere că sunt pe lumea asta şi visători? Oricum, nepotul profesorului său preferat i-a apărut, ulterior, lui Ion Iliescu în culori din ce în ce mai sumbre. Şi mă tem că nu şi-a explicat niciodată, în aceşti ani, „înverşunarea“ cu care mi-am expus decepţiile. De vreo două ori, în declaraţii publice, a ţinut să facă o distincţie netă între „unchi“ şi „nepot“. Primul a fost, bineînţeles, un om minunat. Celălalt (adică eu), exact invers. Într-o vreme a datului din coate, când atâţia se înghesuie să parvină, romanticii gratuităţii n-au nici o şansă să nu devină suspecţi.

13-14 februarie 1990

Ce se întâmplă cu noi?

Am sperat că, odată prăbuşită sclavia unanimităţii, ruina în care a fost împinsă ţara de dictatură va pune conştiinţele noastre într-o stare de urgenţă morală. În loc de asta, am avut parte vineri noaptea, când s-a transmis la televiziune prima şedinţă (cea de constituire) a Consiliului Provizoriu de Uniune Naţională, de un spectacol, demoralizant din multe puncte de vedere, cu momente în care realitatea l-a concurat, vai, pe Caragiale². Unii oratori păreau să-şi fi propus să demonstreze că demagogia „revoluţionară“ poate stârni aceleaşi efecte penibile ca demagogia totalitară ori să discrediteze ideea însăşi de dialog, de pluralism politic. Până târziu, am asistat, cu un imens dor de a-mi lua lumea în cap, la cea mai neaşteptată dovadă pe care putea să ne-o ofere acest, să-i zicem aşa, parlament interimar. Şi anume că ieşirea din unanimitate nu e lipsită de mari primejdii. Astfel de spectacole în care lupta pentru putere aruncă în umbră grija pentru problemele ţării riscă să compromită democraţia înainte de a o instaura cu adevărat.

Pe la două noaptea îmi puneam întrebarea: ce se întâmplă oare cu noi? Ne mişcăm într-o atmosferă suprasaturată de pasiuni politice, care îi face limbuţi şi pe taciturni, inflamând spiritele cele mai rezonabile, şi, totuşi, în loc să ne clarificăm, ne încurcăm tot mai mult în diverse temeri, sau cel puţin aşa păţesc eu. Am impresia că valoarea de care avem nevoie în cel mai înalt grad acum, şi anume solidaritatea naţională, se destramă, lăsând loc unui soi de război al tuturor împotriva tuturor.

Poate că euforia libertăţii ne-a găsit nepregătiţi. Din tăcere, ne-am trezit, brusc, în vacarm. Şi suntem încă zăpăciţi de această schimbare. Am devenit surescitaţi, nestăpâniţi şi chiar insuportabili câteodată. Dar nu e vorba numai de asta. Nimeni, s-ar zice, nu mai are încredere în nimeni. Nimeni nu se arată dispus să consimtă că democraţia nu înseamnă înlocuirea unei intoleranţe unice cu nenumărate intoleranţe mai mici. Suspiciunile, pornirile spre răfuială sau izbucnirile pătimaşe sunt curente. Mi s-a spus că în faţa hotelurilor Intercontinental şi Bucureşti au fost voci care au cerut plecarea corespondenţilor străini. De aici până la liniştea de cimitir pe care am cunoscut-o bine în timpul lui Ceauşescu nu mai e prea lung drumul.

(Revenind la CPUN, azi cred că partidele istorice n-ar fi trebuit să consimtă să ia parte la acel bâlci care a pus bazele „democraţiei originale“. Rezervându-şi jumătate din locuri şi având de partea sa diverse „partide-fantomă“, FSN a putut să dicteze în voie, într-un fals pre-parlament, cu aerul că respectă un joc democratic. Dar atunci n-am sesizat fondul farsei. I-am văzut doar formele. Şi mă preocupau alte lucruri, pe care nu mi le puteam lămuri.)

Destui compatrioţi disperaţi au înfruntat, până acum două luni, moartea ca să ajungă în „infernul capitalist“. Şi, dintr-odată, ne e dat să auzim că românii reveniţi acasă, după ce şi-au purtat disperarea sau dorul de ţară prin străini, ar trebui să plece înapoi! Nu şi-a adus aminte oare, în clipa aceea, nimeni la Frontul Salvării Naţionale că inclusiv Bălcescu ar fi intrat sub incidenţa unei asemenea segregaţii dacă ar fi trăit azi? Nu şi-a adus aminte, se pare, din moment ce n-am înregistrat nici o dezavuare oficială a ruşinii de a se stârni (cine va fi avut iniţiativa?) printre români un val de ură împotriva altor români, care au fost şi ei victime ale dictaturii. Mult timp, diplomaţia românească a lucrat împotriva intereselor României. Economiştii care exaltau „forţele proprii“ pentru a motiva o politică izolaţionistă legitimau, în fapt, o variantă economică a xenofobiei. Toate acestea le credeam, însă, de domeniul trecutului după revoluţie. Nu mă aşteptam să le văd reluate în forme noi, camuflate, să aud strigându-se: „să plece înapoi cei care vor să ne fericească acum cu experienţa Apusului!“. Nu mă aşteptam nici la altele. Studenţilor le-a fost frică, o vreme, să spună că sunt studenţi, pentru a nu fi bătuţi. Cine sunt cei care organizează discordiile, ura? Şi de ce? De confuzie şi de vrajbă nu pot profita decât nostalgicii dictaturii şi ai sistemului care i-a dat naştere. Oare nu cumva cei care tulbură apele vor o criză pentru a păstra, măcar în parte, ceea ce revoluţia a detestat? Una din grijile principale ale Securităţii a fost să împiedice prin toate mijloacele solidarizarea speranţelor noastre, dezbinându-ne, obligându-ne la singurătate pentru a ne obliga la supunere. Să fie, oare, recentele sloganuri „Moarte intelectualilor“, „Noi muncim, nu gândim“, „Nu ne vindem ţara“, şi altele, opera aceloraşi specialişti în diversiune care, în lipsa unei dictaturi, s-ar mulţumi, deocamdată, şi cu un autoritarism popular? Românii aţâţaţi împotriva românilor, muncitorii aţâţaţi împotriva intelectualilor, la ce pot duce aceste sfâşieri şi convulsii? La un singur lucru. La netezirea drumului, înapoi, spre trecut. Asta vrem?

În acea perioadă, „România liberă“ se tipărea în peste un milion de exemplare. Aşa se explică, poate, de ce, după apariţia articolului „Iluziile au durat numai o lună“, primeam sute şi, uneori, chiar mii de scrisori zilnic. Desigur, era imposibil să le citesc pe toate. Le răsfoiam, citind pe sărite, pentru a cântări reacţiile. În linii mari, ele se împărţeau în trei categorii. Mulţi îşi exprimau solidaritatea şi mă îndemnau să am curaj. Alţii mă înjurau. De descumpănit nu m-au descumpănit, însă, decât persoanele (întâmplător, sau nu, erau mai ales doamne) care începeau prin a-mi spune că m-au preţuit pentru cărţile mele şi sfârşeau prin a mă avertiza că, acum, le dezamăgisem. Ce aveam contra domnilor Iliescu şi Roman? Aceste scrisori le puneam deoparte. Şi nu ascund că au fost momente când m-am clătinat. Dacă aveau dreptate? Le păream, unora, încrâncenat şi eu nu eram, bietul de mine, decât un ins păgubos care-şi pierdea o parte din prieteni şi stârnea duşmănii doar fiindcă ţinea morţiş să-şi recunoască amărăciunile.

1*. Sunt voci care spun, azi, că plecarea intelectualilor disidenţi a fost o eroare, deoarece Ion Iliescu şi cei din jurul său au putut să acţioneze, apoi, nestingheriţi. Părerea mea e că lucrurile ar fi evoluat la fel. Poate cu unele mici ocoluri sau poticniri. Şi cu un plus de „acoperire“. Hotărârile importante erau luate, oricum, într-un grup restrâns. E drept, nu mă aşteptam ca „demisiile“ să nu aibă nici un efect.

2. De aproape două luni nu mai citisem nici o carte. Citeam numai ziare şi reviste, cu toptanul. Nu mai intrasem într-o librărie, într-o bibliotecă, într-un cinematograf. Cu cine mă întâlneam discutam, inevitabil, politică. Dar hărmălaia din CPUN, dincolo de momentele comice, mi s-a părut lamentabilă. Mi-a dat senzaţia unei pieţe pline de veleitari care vroiau să vorbească.