Roy Lewis, The Evolution Man or, how I ate my father

Copyright © 1960 by Roy Lewis

All rights reserved

© 2016 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-6080-3

ISBN PDF: 978-973-46-6081-0

ISBN print: 978-973-46-6010-0

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: iStockphoto.com/zaricm

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Britanicul ROY LEWIS (1913-1996) a absolvit University College, Oxford, în 1934, apoi a urmat cursurile London School of Economics. După ce a lucrat cîţiva ani ca economist, şi-a început cariera de gazetar. A scris multă vreme articole pentru The Times şi The Economist, iar bestsellerul Cum l-am mîncat pe tata este primul lui roman. A locuit în Anglia pînă la sfîrşitul vieţii.

Dragelor mele fiice,

lui dr. Theodore Reik

şi altor câtorva

Capitolul 1

Atunci când vânturile suflau cu putere dinspre nord, amintindu-ne cu înfrigurare că imensa calotă polară îşi continua înaintarea, obişnuiam să îngrămădim la gura peşterii toate rezervele noastre de vreascuri şi crengi de copac, să facem un foc grozav şi să ne spunem că de data asta, oricât de mult s-ar întinde îngheţul spre sud, chiar dacă ar ajunge şi până în Africa, tot o să putem să-l înfruntăm şi să-l învingem.

Adesea ne venea foarte greu să strângem suficient combustibil pentru un foc mare, chiar dacă, cu ajutorul unui cuarţit cu marginea tăioasă, puteam reteza o creangă de cedru groasă de vreo zece centimetri în tot atâtea minute. Cei care ne asigurau căldura erau elefanţii şi mamuţii, graţie bunului lor obicei de a-şi verifica forţa fildeşilor şi a trompelor rupând cu ele copaci. Elephas antiquus obişnuia să facă asta într-o măsură mai mare decât elefantul modern, căci se străduia din greu să evolueze şi nu există nici un lucru care să preocupe mai mult un animal în evoluţie decât felul în care îi cresc dinţii. Mamuţii, care în acele vremuri erau de părere că sunt foarte buni exact aşa cum sunt, nu rupeau copaci decât atunci când se enervau sau când voiau să se grozăvească în faţa femelelor. În anotimpul de împerechere nu trebuia decât să mergem în urma turmelor ca să ne culegem lemnele de foc, însă în alte rânduri şi o piatră bine ţintită în dosul urechii unui mamut funcţiona de minune şi te putea rezolva cu vreascurile pentru o lună întreagă. Ştiam că stratagema asta are succes la mastodonţii mari, numai că un baobab smuls din rădăcini e tare greu de târât până acasă. Baobabii ard bine, numai că trebuie să stai la treizeci de metri de ei. N-are nici un rost să duci lucrurile la extrem. De obicei ne îngrijeam să avem mereu un foc zdravăn atunci când se lăsa frigul, iar calotele de gheaţă de pe Kilimanjaro şi Ruwenzori coborau sub nivelul de trei mii de metri.

În nopţile geroase şi senine de iarnă, scânteile se înălţau până la stele, lemnul verde sfârâia, lemnul uscat pârâia, iar focul nostru era un adevărat far pe tot întinsul Văii Riftului. Când temperaturile la sol deveneau foarte scăzute sau când ne năpădeau şiroaiele de ploi şi încheieturile începeau să ne pocnească şi să ne doară, atunci venea să ne viziteze şi unchiul Vanea. Într-un moment de pauză în hărmălaia din junglă, numai ce-l auzeai cum vine, cu un fâş-fâş-fâş prin vârfurile copacilor, întrerupt când şi când de câte un pocnet rău prevestitor al unei crengi îndoite gata să plesnească şi de o înjurătură înfundată, care se transforma într-un zbieret de furie nestăpânită atunci când unchiul Vanea chiar se ducea de-a berbeleacul.

În cele din urmă, în cercul de lumină din jurul focului răsărea silueta lui masivă, cu braţe lungi, care practic îi ajungeau până la pământ, cu ţeasta pătrăţoasă îndesată între umerii largi şi păroşi, cu ochii injectaţi şi buzele rânjite, ca de obicei, din cauză că se străduia mereu să-şi împingă caninii în faţă. Nu ştiu cum, dar expresia de pe chipul lui aducea cu a cuiva venit la o petrecere care nu-i place absolut deloc, aşa că lăsa să se vadă un zâmbet cum nu se poate mai fals, iar când eram copil, mie mi se părea o expresie absolut înfricoşătoare. Dar mai apoi am descoperit că în dosul tuturor toanelor şi excentricităţilor sale – pentru care el era cel dintâi şi singurul care trăgea ponoasele – se găsea o făptură blândă, întotdeauna gata să-i ofere o mână de smochine sau de boabe de ienupăr băiatului pe care bănuia, înduioşat, că îl cam păcălea cu aspectul lui atât de autentic feroce.

Dar cum mai vorbea, cum se mai certa! Nici nu ne saluta bine, dând din cap scurt înspre mătuşa Mildred, nici nu întindea bine bietele lui mâini învineţite de ger spre flacără, că se şi pornea, se repezea la tata ca un rinocer, cu capul înainte şi cu arătătorul lui lung şi acuzator, asemeni vârfului unui corn, aţintit asupra întregii lumi. Tata îl lăsa să atace şi să-şi descarce furiile ţinute sub capac într-un şuvoi de acuzaţii, apoi, atunci când unchiul se mai potolea puţin şi după ce mânca, poate, vreo două ouă de pasăre-elefant şi câteva fructe de durian, intra şi el în luptă şi îi para asalturile cu replici scurte, calme şi ironice, iar uneori îl făcea să amuţească de uluire când îi încuviinţa cu jovialitate enormităţile, ba chiar şi le asuma, ca şi cum ar fi fost ale lui.

Bănuiesc că în adâncul sufletului lor cei doi erau foarte ataşaţi unul de altul, deşi şi-au petrecut întreaga viaţă contrazicându-se cu încrâncenare. Ar fi fost şi greu să fie altfel, căci amândoi erau oameni-maimuţă cu principii ferme, care şi-au respectau cu stricteţe convingerile de-o viaţă, iar principiile lor erau complet opuse în toate privinţele. Fiecare mergea pe propriul său drum şi fiecare era ferm convins că celălalt se înşală amarnic în privinţa direcţiei în care evoluează specia antropoidă, dar legătura dintre ei, deşi incontrolabilă, era totuşi imposibil de desfăcut. Se certau, ba chiar zbierau unul la altul, dar nu ajungeau niciodată să se bată. Şi, cu toate că de obicei unchiul Vanea ne părăsea fierbând de indignare, venea întotdeauna înapoi.

Prima ciondăneală pe care mi-o amintesc între aceşti doi fraţi, ce se deosebeau teribil atât la înfăţişare, cât şi în comportament, a pornit tocmai de la problema focului: dacă să facem sau nu unul în nopţile friguroase. Eu stăteam ghemuit la o distanţă bunicică de chestia aia roşie, învolburată, şerpuitoare şi totuşi lacomă şi mă uitam cum tata o hrăneşte cu o nonşalanţă superbă, deşi circumspectă. Femeile se strânseseră laolaltă şi trăncăneau în timp ce se despăducheau una pe alta. Ca de obicei, mama stătea un pic mai la o parte, uitându-se atentă la tata şi la foc cu ochii ei întunecaţi şi gânditori, în timp ce mesteca mâncarea, ca s-o poată da apoi bebeluşilor înţărcaţi. Apoi, ca din senin, figura ameninţătoare a unchiului Vanea a apărut printre noi, vorbind cu o voce rău prevestitoare.

— Acum ai făcut-o lată rău, Edward, a bubuit el. Ar fi trebuit să-mi dau seama că, mai devreme sau mai târziu, o să se întâmple şi aşa ceva, dar am crezut, pare-se, că şi nebunia ta are totuşi o limită. Însă, evident, m-am înşelat! E de-ajuns să te scap din ochi o oră, că te şi găsesc punând la cale vreo nouă tâmpenie. Şi acum asta! Edward, dacă te-am mai avertizat vreodată, dacă te-am mai rugat vreodată, ca frate mai mare, să te gândeşti de două ori înainte să mergi mai departe pe drumul spre dezastru pe care te-ai pornit, să o apuci pe calea cea dreaptă înainte de a te trezi că ai nimerit, laolaltă cu toţi ai tăi, într-o nenorocire iremediabilă, dă-mi voie să-ţi spun acum, cu o tărie înzecită: opreşte-te! Opreşte-te, Edward, înainte să fie prea târziu, asta dacă mai ai într-adevăr timp s-o faci, opreşte-te…

Unchiul Vanea se opri să tragă aer în piept înainte să-şi încheie această frază impresionant de elaborată, dar, evident, greu de dus la capăt, iar tata profită de ocazie ca să intervină:

— Ei, Vanea, a trecut tare multă vreme de când nu te-am mai văzut la faţă. Vino şi-ncălzeşte-te, dragul de tine! Pe unde-ai umblat?

Unchiul Vanea făcu un gest de nerăbdare.

— Nu prea departe de-aici. A fost un sezon destul de prost pentru fructe şi legume şi cum regimul meu alimentar se bazează destul de mult pe…

— Ştiu, zise tata cu un glas înţelegător. S-ar părea că până la urmă trebuie să ne aşteptăm la o perioadă secetoasă. Am observat că în ultima vreme uscăciunea s-a cam întins.

— Dar nu peste tot, nu, în nici un caz, continuă iritat unchiul Vanea. Găseşti mâncare din belşug prin pădure dacă ştii unde să cauţi. Întâmplător, eu mi-am dat seama că pur şi simplu trebuie să am grijă ce mănânc pe parcursul vieţii, prin urmare, ca orice primată cu bun-simţ, am mers ceva mai departe ca să găsesc ce voiam – de fapt, în Congo, unde se găsesc de toate pentru toţi şi încă din belşug şi unde nu trebuie să pretinzi că ai dinţi de leopard, stomac de capră sau gusturi şi maniere de şacal, Edward!

— Astea-s nişte vorbe un pic cam grele, Vanea, protestă tata.

— M-am întors ieri, continuă unchiul Vanea, fiindcă oricum voiam să vă fac o vizită. Desigur că la căderea nopţii mi-am dat seama că ceva nu e în regulă. Unsprezece vulcani de care ştiu, atâţia are districtul ăsta, Edward… dar doisprezece! Eram sigur că o să dau peste un necaz şi eram pe jumătate sigur că de la tine pleacă totul. Am dat fuga aici, cu o urmă de speranţă în inimă, dar cu sufletul plin de groază. Câtă dreptate am avut! Vulcani particulari. Chiar aşa! Acum chiar c-ai făcut-o lată, Edward!

Tata zâmbi răutăcios.

— Chiar crezi asta, Vanea? întrebă el. Vreau să zic, e oare ăsta momentul de cotitură? M-am gândit eu că ar putea fi, dar e greu să fii complet sigur. E clar că e un moment de cotitură în evoluţia omului, dar oare e chiar momentul de cotitură?

Şi tata îşi încreţi ochii, cu o privire de disperare comică ce-i stătea în fire în anumite momente.

— Nu ştiu dacă-i un moment de cotitură sau chiar momentul de cotitură, zise unchiul Vanea. Nu pretind că ştiu ce ai tu impresia că faci, Edward. Să te autodepăşeşti, da. Ce-ţi zic eu acum e că ăsta e cel mai pervers şi mai nenatural…

— E nenatural, aşa-i? zise repejor tata. Numai că în cazul ăsta, Vanea, viaţa subumanilor a inclus un element artificial încă de când am început să folosim uneltele de piatră. De fapt, ştii, poate că acela a fost pasul hotărâtor, iar ăsta de acum e doar o dezvoltare a lui. Numai că, pe de altă parte, şi tu foloseşti cremenea, aşa că…

— Discuţia asta am încheiat-o demult, spuse unchiul Vanea. Raţiunea ne spune că uneltele şi artefactele nu încalcă naturalul. Păianjenii îşi prind prada în pânze, păsările sunt în stare să construiască cuiburi mai bine decât noi şi nu o dată te-ai trezit că vreo maimuţă te-a lovit cu o nucă de cocos în capul ăla mare al tău, după cum ştii prea bine. De fapt, poate că asta ţi-a zdruncinat minţile. Nu-s decât câteva săptămâni de când am văzut o gaşcă de gorile care băteau doi elefanţi – bagă de seamă, elefanţi! – cu nişte beţe. Sunt dispus să accept că nişte pietre uşor cioplite ţin de natură, cu condiţia să nu devii prea dependent de ele şi să nu încerci în nici un fel să le şlefuieşti excesiv. Nu sunt un încuiat, Edward, şi pot accepta atâta lucru. Dar nu asta! Asta e cu totul altceva. Asta ar putea duce cine ştie unde. Îi afectează pe toţi. Chiar şi pe mine. Ai putea să arzi toată pădurea cu el. Şi-atunci eu ce mă fac?

— Ei, Vanea, nu cred că o să se ajungă la asta! spuse tata.

— Da, sigur, n-o să se ajungă la asta! Pot să te întreb, Edward, dacă eşti în stare să controlezi cumva lucrul ăsta?

— Ăăă… mai mult sau mai puţin. Mai mult sau mai puţin, înţelegi tu.

— Cum adică mai mult sau mai puţin? Ori ai, ori nu ai. Nu ocoli răspunsul. Uite, de exemplu, poţi să-l stingi?

— Dacă nu îl hrăneşti, se stinge de la sine, spuse tata pe un ton prudent.

— Edward, eu te previn! îl anunţă unchiul Vanea. Ai stârnit o chestie pe care s-ar putea să nu o mai poţi opri. Deci tu crezi că dacă nu-l hrăneşti, o să se stingă de la sine! Nu ţi-a trecut prin cap că la un moment dat s-ar putea hotărî să se hrănească singur? Şi-atunci ce-o să te faci?

— Deocamdată nu s-a întâmplat aşa ceva, zise ţâfnos tata. De fapt îmi consum cam tot timpul ca să-l ţin aprins, mai ales în nopţile umede.

— Atunci sfatul cel mai înţelept pe care ţi-l pot da eu este să nu-l mai ţii deloc aprins cât încă nu s-a declanşat reacţia în lanţ, spuse unchiul Vanea. De câtă vreme te joci cu focul?

— O, l-am descoperit acum mai multe luni, răspunse tata. Şi să ştii, Vanea, că nu există ceva mai fascinant. Perspectivele sunt luminoase. Vreau să zic că poţi să faci o grămadă de lucruri cu el. Mult mai multe decât banala încălzire centrală, deşi îţi dai seama că până şi asta înseamnă un pas uriaş înainte. Deocamdată abia ce m-am apucat să îi explorez utilizările. Dar hai să ne gândim numai la fum: mă crezi sau nu, dar să ştii că sufocă muştele şi ţine ţânţarii la distanţă. Evident că focul e o chestie complicată. De exemplu, e greu să îl cari după tine. Apoi mai e şi pofta lui de mâncare dezlănţuită: consumă cât un cal. Are şi tendinţa să fie ranchiunos şi dacă n-ai grijă, te înţeapă rău de tot. Şi-i într-adevăr ceva nou, deschide o perspectivă optimistă asupra…

Însă dinspre unchiul Vanea se auzi deodată un ţipăt asurzitor şi el începu să ţopăie într-un picior. Eu observasem cu mult interes că de câtva timp unchiul stătea cu tălpile pe un tăciune aprins. Cearta cu tata îl înflăcărase prea tare ca să observe, şi n-a băgat de seamă nici sfârâitul şi mirosul specific care au urmat. Însă acum muşcătura tăciunelui îi pătrunsese prin pielea tălpii.

— Uaa! urlă unchiul Vanea. Edward, prost afurisit ce eşti! M-a muşcat! Uite ce mi-a făcut şmecheria asta a ta infernală! Uaaa! Ce ţi-am zis eu? O să ajungă să te mănânce cu totul! Stai cu fundul pe un vulcan activ, asta faci acum! Am terminat-o cu tine, Edward! O să dispari, o să dispăreţi cu toţii cât ai bate din palme. Voi aţi vrut-o. Uaa! Eu mă întorc în copaci! De data asta ai călcat în străchini rău de tot, Edward! Exact aşa au făcut şi brontozaurii!

Se îndepărtă şchiopătând şi în scurt timp dispăru din vedere, dar strigătele lui se mai auziră vreme de cel puţin cincisprezece minute.

— Cu toate astea, mie mi se pare că Vanea e cel care a călcat în străchini, îi spuse tata mamei, în timp ce mătura grijuliu vatra focului cu o creangă plină de frunze.

Capitolul 2

Totuşi, unchiul Vanea s-a întors şi şi-a reluat avertismentele de mai multe ori, mai ales în nopţile reci sau ploioase. Temerile sale nu au fost potolite absolut deloc de faptul că începuserăm să controlăm tot mai bine focul. Pufnea dispreţuitor atunci când îi arătam cum poate fi domolit, cum poate fi împărţit, ca un ţipar, în mai multe focuri sau cum poate fi purtat pe vârful unor crengi uscate. Cu toate că aceste experimente se desfăşurau sub atenta supraveghere a tatei, unchiul Vanea le respingea. Era de părere că pentru o educaţie ştiinţifică integrală sunt suficiente botanica şi zoologia şi se opunea ferm introducerii fizicii în programă.

Numai că noi am învăţat totul foarte repede. La început, femeile se prindeau mai greu şi s-au ars, iar o vreme a persistat impresia că tânăra generaţie n-o să mai reuşească să supravieţuiască. Însă tata era de părere că fiecare trebuie să înveţe din propriile greşeli. „Un copil care se arde respectă focul“, spunea el mereu, sigur pe sine, ori de câte ori câte un bebeluş începea să zbiere după ce pusese mâna pe un gândac de flacără. Avea dreptate.

Până la urmă, toate acestea erau nişte accidente mărunte în comparaţie cu beneficiile. Standardul nostru de viaţă a crescut incomparabil. Înainte să fi obţinut focul, trăiam teribil de modest. Coborâserăm din copaci şi aveam topoare de piatră, dar cam la atât se limita totul şi tot ce exista în natură şi avea dinţi, coarne şi gheare părea să ne fie împotrivă. Deşi ne consideram animale terestre, trebuia să ne cocoţăm iarăşi repejor în vreun copac ori de câte ori intram în cine ştie ce încurcătură. Ne hrăneam şi acum în mare măsură cu fructe de pădure, cu poame, rădăcini de plante, nuci şi alune şi ne bucuram când ne puteam îmbogăţi aportul de proteine cu omizi şi viermi mai graşi. Duceam o lipsă cronică de alimente energizante, cu toate că aveam o nevoie disperată de ele, ca să ne întărim trupurile în creştere. Unul din motivele importante pentru care am părăsit pădurea a fost acela de a introduce mai multă carne în regimul nostru alimentar. La câmpie se găsea carne din belşug. Problema era că toată avea câte patru picioare. Şesurile întinse erau doldora de vânat: turme imense de bizoni, de bivoli, de antilope impala, kongoni sau gnu, de antilope obişnuite sau din cele cu coarne, de gazele, zebre şi cai, asta ca să amintesc doar câteva din animalele pe care ne-ar fi plăcut să le avem la masă. Dar să urmăreşti carnea care aleargă pe patru picioare când tu încerci să te descurci doar cu două e un efort zadarnic, aşa că am fost nevoiţi să ne îndreptăm spinările, ca să putem vedea pe deasupra ierburilor din savană. Şi chiar dacă prindeai un copitat de mari dimensiuni, ce te făceai mai departe? Fiindcă te izbea cu copitele. Uneori izbuteai să dobori la pământ câte un animal mai nevolnic şi numai ce îl vedeai că întoarce coarnele spre tine. Aveai nevoie de o ceată întreagă de oameni-maimuţă care să-l omoare cu pietre. Dacă aveai o ceată, puteai înconjura şi captura vânatul, numai că pentru a menţine o ceată unită, îţi trebuia tot timpul o rezervă zdravănă de alimente. Acesta e cel mai vechi cerc vicios din economie: ca să poţi face rost de orice fel de provizii, ai nevoie de o echipă de vânători, numai că pentru a-i hrăni pe vânătorii aceia, trebuie să ai asigurate constant provizii pentru ei. Altfel mesele ajung să fie atât de neregulate, încât abia dacă poţi hrăni un grup de trei sau, în cel mai bun caz, patru oameni.

Aşadar, am fost nevoiţi să pornim de la zero şi să avansăm încetul cu încetul. A trebuit să începem cu iepuri, marmote şi alte rozătoare mici, pe care le puteai doborî uşor cu o piatră. Am fost siliţi să umblăm după broaşte-ţestoase de apă şi de uscat, după şopârle şi şerpi, fiindcă toate puteau fi prinse dacă le studiam cu sârguinţă obiceiurile. Odată ce le omorai, animalele terestre mici puteau fi ciopârţite cu destulă uşurinţă folosind cuţitele de cremene şi, cu toate că nu-i uşor să sfâşii şi să mănânci partea cea mai bună a cărnii lor când nu ai caninii mari ai carnivorelor, măcar poţi să o tai în bucăţi şi să o frăgezeşti un pic cu o piatră înainte să o mesteci cu molarii, care erau meniţi să servească în principal unui regim alimentar bazat pe fructe. De obicei părţile mai moi nu sunt foarte plăcute, dar nişte oameni pe care efortul de a umbla toată ziua ridicaţi pe picioarele din spate i-a înfometat de tot şi care vor să-şi hrănească creierul nu-şi pot permite să facă mofturi. Ne băteam pentru părţile moi şi puneam mare preţ pe animalele cu carnea buretoasă, fiindcă ne uşurau truda dinţilor, precum şi procesul digestiv.

Nu cred că multă lume îşi mai aminteşte astăzi de chinuitoarele indigestii pe care le înduram în acele vremuri de început sau, drept să zic, câţi oameni şi-au găsit sfârşitul din cauza lor. Din pricina deranjamentelor gastrice, toţi erau mereu cu capsa pusă, iar grimasele posomorâte şi abătute ale pionierilor subumani din epoca primordială nu ţineau atât de mult de morocănoşenia sau sălbăticia lor, cât de starea membranelor ce le căptuşeau stomacul. O colită cronică poate nimici chiar şi cea mai luminoasă fire. E o eroare logică absolută să presupui că, din cauză că tocmai coborâserăm din copaci şi astfel eram „mai aproape de natură“, puteam mânca absolut orice chestii, indiferent cât de indigeste sau de aţoase ar fi fost. Dimpotrivă, extinderea obiceiurilor alimentare de la o dietă exclusiv vegetariană (de fapt, una bazată aproape exclusiv pe fructe şi poame) la una omnivoră e un proces chinuitor şi dificil, care cere o răbdare şi o stăruinţă uriaşe, căci te sileşte să descoperi cum să înghiţi lucruri care nu doar că te dezgustă, ci îţi şi dă peste cap stomacul. Ambiţia noastră nestăvilită, dorinţa de a obţine o poziţie cât mai bună în ordinea naturală şi disciplina autoimpusă nemilos aveau să ne susţină în această tranziţie. Nu am de gând să neg că uneori dădeam peste nişte bucăţele neprevăzute, dar în viaţă nu poţi avea parte doar de momiţe şi stridii. Odată ce te-ai hotărât să devii omnivor, trebuie să mănânci orice, iar câteodată, când nu ştii de unde o să-ţi apară următoarea masă, trebuie să bagi pe gât orice. Când eram copii, am fost învăţaţi să respectăm cu stricteţe regulile astea, iar un copil care îndrăznea să spună „Dar, mami, mie nu-mi plac broaştele râioase!“ nu făcea altceva decât să ceară o chelfăneală. „Bagă pe gât, îţi face bine“ a fost refrenul pe care l-am auzit toată copilăria mea şi, evident, era unul adevărat: natura, cu minunata ei putere de adaptare, ne-a întărit totuşi cumva măruntaiele ca să putem digera indigerabilul.

Trebuie să reamintesc aici că, pentru a deveni mâncători de carne, trebuia să mestecăm şi, în consecinţă, să gustăm toată hrana aceea grasă şi nepotrivită. Animalele carnivore – felinele mari, lupii, câinii, crocodilii – se mulţumeau să sfâşie carnea în bucăţi şi să o înghită, fără să le pese dacă era pulpă, muşchi, ficat sau burtă. Noi nu puteam înfuleca aşa. O altă maximă a copilăriei mele, „Mestecă de o sută de ori înainte să înghiţi“, era întemeiată pe convingerea certă că ignorarea ei urma să provoace o durere acută de stomac. Oricât de dezgustătoare ar fi fost bucata de carne, în vremurile primitive ea trebuia să fie plimbată bine prin gură şi prin vălul palatin. Singurul nostru condiment era foamea, dar pe asta o aveam din plin.

Aşa că invidiam giganticele ospeţe cu carne pe care leii şi tigrii cu colţi-sabie le dădeau cu atâta naturaleţe şi la care făceau cumplită risipă de mâncare, lăsându-le şacalilor şi vulturilor hoitari poate chiar şi trei sferturi dintr-un stârv. În consecinţă, prima noastră grijă era să ne nimerim, pe cât posibil, în locul unde leul îşi omora prada, iar după ce el îşi lua partea, să culegem şi noi ce rămânea. Cu topoarele şi pietrele noastre aruncate cu precizie, eram cel puţin de acelaşi calibru cu şacalii şi vulturii hoitari, deşi adesea trebuia să luptăm din greu. Cele mai bune mese de care aveam parte erau când urmăream unde se strâng vulturii hoitari şi când îi goneam de-acolo, deşi e de la sine înţeles că atunci când te hrăneşti cu resturile altora, dezavantajul e că trebuie să rămâi pe unde umblă ucigaşul şi, mai mult de-atâta, pe unde umblă când e flămând. Asta implică riscul să devii tu însuţi principalul lui fel din meniu.

Era un risc imens. Şacalul şi hiena pot să fugă, hoitarul poate să zboare, dar tu, biet om-maimuţă, de-abia coborât din copaci, trebuie să umbli cu grijă pe întinsul câmpiei. Erau destui inşi care nu se deranjau să ducă o viaţă atât de periculoasă şi se limitau să vâneze animale mici, oricât de scârboase ar fi fost, şi să trăiască într-un cadru social mărginit, neinteresant, fără posibilităţi de îmbunătăţire. Indivizii cei mai bine hrăniţi, cei mai masivi şi mai plini de iniţiativă erau, neîndoielnic, cei care mergeau pe urmele felinelor mari – leii, tigrii cu colţi-sabie, leoparzii, râşii, pumele şi tot restul tribului – şi care se hrăneau după ce plecau ele de la masă. Era o treabă riscantă, dar cei care preferau recompensele oferite de ea susţineau necontenit că felinele mâncau oricum primate, fie şi doar ca să mai încerce şi alt tip de carne decât cea consumată de obicei, aşa că şi dacă rămâneai în preajma lor, riscul de a fi tu însuţi vânat nu creştea foarte mult, iar pe de altă parte învăţai o mulţime de lucruri utile despre obiceiurile lor, ceea ce îţi dădea ocazia ca, la nevoie, să ştii ce să faci ca să eviţi pericolul. Şi atunci când chiar trebuia să fugi ca să scapi, erai bine hrănit şi într-o condiţie fizică excelentă. Lucrul cel mai important era să ştii când un leu e flămând şi când nu. Doar prin respectarea strictă a acestei singure reguli, şi numărul victimelor tot putea fi redus la jumătate. Am auzit şi obiecţia că atunci când vânezi împreună cu leul, îi faci poftă să te guste, numai că acei vânători de la începuturi o respingeau cu îndârjire, cum, de altfel, înlăturau şi cea mai vagă sugestie că ar fi de fapt doar nişte paraziţi ai unor carnivore superioare. În opinia mea, trebuie să recunoaştem faptul că până la urmă au învăţat totuşi despre fiarele de pradă o mulţime de lucruri care aveau să folosească veşnic umanităţii.

Poate că facem prea mult caz de carnivore, dar adevărul e că nu ne puteam măsura cu ele. Nici nu îndrăzneam să le călcăm pe dinainte. Ei erau stăpânitorii creaţiei, iar voinţa lor era lege. Ei ne menţineau cu fermitate numărul la un nivel redus, iar în privinţa asta nu prea aveam altă soluţie decât să ne întoarcem în copaci şi să renunţăm la toată povestea asta, considerând-o o idee proastă. Însă cum tata era absolut convins că o porniserăm pe calea cea bună, nimeni nu punea problema astfel – cu excepţia unchiului Vanea şi a altora ca el. Tata avea convingerea calmă că o să apară ceva care o să întoarcă soarta în favoarea noastră. Mizaserăm pe inteligenţă, pe un creier mare şi pe un craniu mare care să-l adăpostească şi trebuia să avem încredere că acesta o să ne scoată cumva la liman. Între timp aveam nevoie de o pereche de picioare cât mai eficiente. L-am auzit pe tata zicând, nu doar o dată: „Nu există nici un motiv pe lumea asta ca un om-maimuţă să nu poată alerga o sută de metri în zece secunde, să sară peste o tufă de ghimpi de doi metri înălţime sau, dacă foloseşte o prăjină, să nu se poată înălţa până la patru-cinci metri. Dacă apucă să ia startul la timp şi are bicepşii îndeajuns de puternici ca să poată sări din creangă în creangă, ar trebui să scape de necazuri în nouă cazuri din zece“. L-am şi văzut demonstrând-o el însuşi.

Toate astea erau foarte bune şi frumoase, dar nu rezolvau problema fundamentală şi nici mulţimea de neplăceri mai mărunte ce apar inevitabil atunci când tribul felinelor formează clasa stăpânitoare. Una din acestea este, evident, problema locativă. Orice om-maimuţă îşi doreşte să aibă un loc decent, unde să-şi crească familia, un cămin adevărat, confortabil, cald şi, înainte de toate, uscat – şi presupun că toată lumea va fi de acord că, în esenţă, asta înseamnă o peşteră. Nici un alt loc nu rezolvă cu adevărat problema prelungirii copilăriei, adică extinderea constantă a procesului educaţional, până după ciclul primar, ce reprezintă trăsătura specifică a speciei noastre. Eşti mult mai în siguranţă sus, la bifurcarea unui copac, dar eşti nevoit să dormi crăcănat şi suspendat în aer, iar toţi cei care au făcut aşa ceva – căci, fiind incapabili să profităm de şansele noastre legitime, mulţi dintre noi am făcut-o chiar şi în acele vremuri iluminate –, ştiu că e un lucru teribil de inconfortabil. Până şi cimpanzeii cad câteodată de-acolo dacă au un coşmar: e senzaţia aceea înfricoşătoare de cădere despre care, când te trezeşti, descoperi că e absolut adevărată. Pentru femei e şi mai rău, fiindcă în tot acest timp ele trebuie să susţină sus, în copac, şi un copil sau mai mulţi, un fapt care, odată cu trecerea vremii, a devenit aproape imposibil odată ce femeilor nu le mai creştea păr pe piept, iar copiii îşi pierdeau la o vârstă tot mai fragedă reacţiile prehensile moştenite.

Desigur, puteai să îţi construieşti un cuib pe pământ. Cuibăritul e un instinct foarte răspândit şi chiar dacă nu ar fi, poate fi învăţat de la păsări. În câteva ore se poate împleti un cuibuşor foarte drăguţ din orice material adecvat, cum ar fi frunzele de bambus şi de palmier, iar dacă şederea trebuie cumva prelungită, într-o săptămână poate fi ridicată o reşedinţă foarte impunătoare din crengi. Într-un astfel de cuib îţi poţi întinde noaptea membrele. Numai că nu oferă adăpost în cazul unei ploi zdravene şi nu descurajează nici măcar un leopard mic. Oricât de grijuliu ai acoperi-o cu frunze şi cu oricâtă măiestrie ai camufla-o în tufişuri, atunci când apar greutăţi, rişti să faci reumatism şi să rămâi fără copilaş.

Orice femeie-maimuţă îşi doreşte o peşteră, hai şi o grotă mai mică, cu un acoperiş deasupra capului, un perete solid de stâncă în spate şi o deschizătură îngustă, de unde să-şi apere progeniturile cu oarecari şanse de reuşită. Odată intrată poate bloca intrarea cu un copac scos din rădăcini şi ar putea să-şi facă sus chiar şi o firidă, unde să-şi ascundă bebeluşul sau pe care s-o folosească drept cămară. Numai că, desigur, animalele ştiau lucrurile astea la fel de bine ca şi noi, le ştiau şi urşii, şi leii, şi tigrii cu colţi-sabie, şi niciodată nu există suficiente peşteri pentru toată lumea. Puţine sunt peşterile care să nu poată fi ocupate mereu de familii fără adăpost de toate neamurile. Numai că nimeni nu vrea să împartă locuinţa cu alţii, poate cu excepţia şerpilor. Noi am descoperit că, odată ce o felină mare ocupa o peşteră, regula de bază era să i-o laşi ei, iar dacă şi felina, şi tu voiaţi aceeaşi peşteră, regula de bază era să-ţi faci tu bagajele şi să pleci. Dar asta n-a împiedicat femeile să se plângă de situaţie.

Nu le-a împiedicat absolut deloc. Au ţinut-o langa pe tema asta. Jumătate din discuţiile pe care le purtau erau despre peşteri: peşterile alea micuţe şi drăguţe pe care le avuseseră ele odată, asta până când bărbaţii lor i-au permis unei brute imense de urs să-i gonească de acolo, peşterile acelea încântător de uscate şi de spaţioase din ţinutul învecinat, pe care le-ar fi putut avea dacă unei anumite persoane i-ar fi păsat cu adevărat, câtuşi de puţin, de ce vrea o biată femeie şi s-ar fi deranjat să mute o foarte mică haită de lei cu câţiva kilometri mai încolo (unde oricum se găseau o grămadă de alte peşteri), peşterile perfecte, fără nici un leu în ele, pe care le puteai găsi dacă binevoiai să cauţi un pic în jur, în loc să găseşti scuze ca să ciopleşti toată ziua la cremene, precum şi peştera aia jalnică şi bună de nimic pe care o aveau de fapt şi care nici nu merita numele de peşteră, căci nu era decât un prăpădit de adăpost din piatră, o bucată de stâncă cu o ieşitură mică, în care intra ploaia, ascultă numai cât de oribil tuşeşte ăla micu’.

Pe de altă parte, e totuşi adevărat că noaptea era umed şi ne era adesea frig şi foame şi mai eram şi înfricoşaţi, fiindcă întunericul era sfâşiat de mârâitul câte unui leu care pleca la vânătoare sau de lătrăturile haitelor de câini pornite pe urmele prăzii. Ciuleai urechile, auzeai cum duşmanul se apropia din ce în ce mai tare şi te înghesuiai în ceilalţi în prăpăditul vostru ascunziş de piatră – din care desigur că, în chip inexplicabil, începea să curgă întotdeauna un pârâiaş de apă îngheţată –, femeile strângeau copiii în braţe, bărbaţii puneau mâna pe topoare sau pe reteveie şi până şi băieţii culegeau câte o piatră pe care s-o arunce. Haita prădătoare se apropia tot mai mult şi mai mult, după care se auzea deodată zbieretul vreunui cerb căzut şi atunci ştiai că încă nu ţi-a venit rândul. Apoi dormeai pe sponci vreo oră, două, după care vânătoarea începea iar. Pe linia întunecată a junglei ochi aprinşi priveau feroce înspre mica ceată – scânteiau, apoi treceau mai departe sau se apropiau de ceata amărâtă şi păroasă care ne apăra bârlogul, înarmată cu beţe ascuţite, lăsându-ne, poate, vreo secundă sau două în care să aruncăm pietrele sau să împungem cu beţele. Apoi trupul acela imens se năpustea năvalnic peste noi, ca un proiectil gigantic, cu ochii sticlindu-i, cu fălcile căscate şi cu un mârâit ce se înălţa într-un crescendo triumfal. Noi ne ridicam cu un strigăt sfidător, după care totul se transforma într-o învălmăşeală: beţele vâjâiau, pietrele zburau, fălcile clănţăneau şi ghearele ascuţite ca briciul fulgerau şi sfâşiau coapse dezgolite şi burţi neprotejate. După care invadatorul pleca, lăsându-ne stâlciţi şi însângeraţi, iar câte un micuţ era dat dispărut.

Cam aşa stă treaba cu inteligenţa ce înfruntă muşchii dungaţi şi ghearele retractile! Câteodată reuşeam să învingem chiar şi în cazul unui atac frontal. Alteori ne găseam adăpostul pe un prag de piatră, într-un loc inaccesibil (şi, în egală măsură, inconfortabil), şi ne dezvoltam vocabularul de insulte drept în faţa furioasă a atacatorului învins. Câteodată o piatră bine ţintită îl făcea pe masivul agresor să plece de-acolo cu o durere de cap. Mi-aduc aminte că o dată am omorât – şi imediat am şi mâncat – un smilodon cu colţi-sabie pornit după pradă. Îşi pierduse colţii în faţa altcuiva şi i se păruse că noi am fi un meniu mai uşor de obţinut. Însă cele mai vii amintiri ale mele sunt cu nopţile lungi de aşteptare într-un loc expus şi slab fortificat, cu răgetele tot mai puternice ale duşmanului, cu ochii lui aprinşi şi atacul lui dezlănţuit.

Tot ce puteai face era să aştepţi şi să asculţi, cu gura uscată, cu stomacul strâns, cu inima bubuindu-ţi şi cu genunchii încordaţi, gata de acţiune. Aşa am trecut noi, în anotimpurile cele mai proaste, prin multe nopţi lungi şi nedormite, când se părea că haite întregi de carnivore ne vânau cu rândul. Bărbaţii se răreau, ucişi de-a dreptul sau morţi de pe urma rănilor, iar pe linia frontului ajungeau băieţii încă necopţi. Iar fiarele veneau în continuare. Şi după aceea, într-o noapte, tata n-a mai fost nici el acolo. În dimineaţa aceea contemplase scena carnajului de după bătălia din noaptea ce tocmai trecuse. Chipul i se făcuse cenuşiu de îngrijorare şi i se brăzdase de durere. Apoi se întorsese pe călcâie şi se repezise în pădure, zicând doar:

— Mă-ntorc diseară. Am ceva important de rezolvat.

Mama a oftat adânc şi a continuat să lege cu frunze şi cu una din pieile de şarpe pe care le păstra pentru astfel de cazuri urgente o sfâşietură oribilă pe care o avea fratele meu la umăr. În noaptea aceea o pierduse pe Pepita, sora mea cea mai mică. Dar când s-a lăsat iar întunericul, tata nu s-a mai întors. La lăsarea înserării, tata supraveghea întotdeauna reconstrucţia şi întărirea palisadei, insista ca toată lumea să mănânce câte ceva, fie şi numai rădăcini şi poame, verifica topoarele şi ascuţea suliţele. Ştiam ce înseamnă lipsa lui – o neînţelegere cu vreun mamut ori un picior care lovise din nebăgare de seamă un crocodil – şi, storşi de vlagă, ne-am apucat să facem ce ne ceruse el întotdeauna. În cele din urmă secera lunii a început să se înalţe printre stele şi am ştiut că o s-o păţim iarăşi urât.

Au venit şi ne-au privit tăios cu ochii aceia aprinşi, s-au învârtit prin preajmă şi au mers mai departe, i-au spus lunii că sunt flămânde şi trebuie să mănânce, au plecat şi au vânat, iar apoi s-au întors din nou la noi. Am văzut undeva în depărtare o fiară necunoscută, cu un singur ochi, care venea spre noi. Am văzut-o apropiindu-se necontenit şi, pe jumătate adormit, pe jumătate treaz, în mintea mea am asemănat-o cu a fi o şopârlă uriaşă, cu un vulcan ce-i ardea pe frunte, un leviatan imens cu o cuirasă protectoare, care avea să ne înghită pe toţi într-un fel din cele mai prietenoase, punând capăt acestei torturi teribile. Iar ea tot venea, călcând în picioare şi strivind toate creaturile mai mici, se apropia, tot mai mare şi mai strălucitoare, hotărâtă să ne găbjească înainte ca leii şi leoparzii să-şi aleagă bucăţile cele mai delicioase sau ca lupii să năvălească lacomi şi să ne copleşească. Şi chiar în momentul când toţi dinţii din junglă păreau să se adune la palisada noastră, fiara aceea ciudată, micuţă, sprintenă, maronie şi bipedă, a sărit drept în mijlocul nostru şi a făcut o gaură roşie în întunecimea nopţii. Şi fiara era tata, care ţinea mâna ridicată sus, iar în mâna lui, prizonier într-un băţ, arzând şi fumegând înfricoşător, alungând toate fiarele junglei mult dincolo de bătaia leului, era focul.