Marius Oprea

Şase feluri de a muri

Prefaţă de Zoe Petre

Editura Polirom

2009

© 2009 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN 978-973-46-1292-5

ISBN ePub 978-973-46-2497-3

ISBN PDF 978-973-46-2496-6

     Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepseşte penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Marius Oprea este preşedintele Institutului de Investigare a Crimelor Comunismului în România şi fost consilier al primului-ministru pe probleme de securitate naţională. Licenţiat în istorie la Facultatea de Istorie a Universităţii din Bucureşti, cu specializări în arheologie şi istorie medie românească, doctor în istorie contemporană a României al aceleiaşi facultăţi, specializat în istoria Securităţii. A publicat un volum despre istoria vechilor cărţi româneşti (Plimbare pe Uliţa Tipografiei, 1996) şi un volum de poezii (Solo de tamburină, 2000; premiul de debut al ASPRO). Este autorul a numeroase articole şi lucrări privind aspecte din istoria Securităţii. De acelaşi autor, la Editura Polirom au apărut: Banalitatea răului. O istorie a Securităţii în documente. 1949-1989 (2002, premiul Asociaţiei Editorilor din România pentru cea mai bună carte de istorie a anului); Ziua care nu se uită. 15 noiembrie 1987, Braşov (în colaborare cu Stejărel Olaru, 2002); Securiştii partidului. Serviciul de cadre al PCR ca poliţie politică. Studiu de caz: arhiva Comitetului Municipal de Partid Braşov (coordonator, 2002); Chipul morţii: dialog cu Vladimir Bukovski despre natura comunismului (2006); Bastionul cruzimii: o istorie a Securităţii (1948-1964) (2008).

Notă asupra ediţiei: Cu excepţia povestirii inedite „Generalul“, textele din acest volum au fost publicate iniţial în Ziarul Financiar, în perioada 14 iulie 2006 – 17 decembrie 2008.

Prin prezenta vă informăm că moartea există

„Istoricul nu se deosebeşte de poet prin aceea că unul se exprimă în proză şi altul în versuri (de-ar pune cineva în stihuri toată opera lui Herodot, aceasta n-ar fi mai puţin istorie, versificată ori ba), ci pentru că unul înfăţişează fapte aievea întîmplate, iar celălalt, fapte ce s-ar putea întîmpla. De aceea şi e poezia mai filosofică şi mai aleasă decît istoria: pentru că poezia înfăţişează mai mult universalul, cîtă vreme istoria mai degrabă particularul. A înfăţisa universalul înseamnă a pune în seama unui personaj înzestrat cu o anumită fire vorbe şi fapte cerute de aceasta, după legile verosimilului şi ale necesarului: lucru către care şi năzuieşte poezia, în ciuda numelor individuale adăugate. Particular, în schimb, e ceea ce a făcut ori pătimit Alcibiade, de pildă.”1* Aşa scria odinioară Aristotel, mîhnind generaţii succesive de istorici care nu şi-au putut îngădui să-l contrazică pe Stagirit altfel decît prin mii de pagini ce aspirau către generalitate şi elevaţie, asemenea poeziei tragice. Marius Oprea se înscrie într-un fel în această milenară polemică implicită, dar, asemenea unui bun judokan, el începe prin a se supune aparent forţei incontestabile a logosului aristotelic, scriind în epilogul cărţii propria variaţie pe tema pasajului din Poetica: „Chingile reci ale documentului nu dau răspunsuri; acolo se află povestea de alcov a puterii, a gesturilor socotite mari şi a persoanelor care se spune că au făcut istoria. Dar unde este cealaltă viaţă? Unde mai simţim pulsînd tristeţea, bucuriile, furia şi mărinimia? Ce se află dincolo de un pumn de oase şi două monede în găvanele ochilor, pe care arheologii le găsesc, dacă le găsesc, într-o groapă, pe lîngă o veche bisericuţă dintr-un crîng de salcîmi? Documentele, nu-i aşa, nu ne vorbesc despre asta. Căci bucuria, tristeţea, soarele, sîngele, iarba nu sînt ale istoriei, ci ale poeziei [subl. n.]“.

Aparent. Căci modul în care Marius Oprea practică istoria nu este încorsetat de „chingile reci ale documentului“. Dimpotrivă, pentru el, documentul este sursa care dă viaţă, dinamism şi culoare scriiturii – şi, în consecinţă, receptării scrisului său şi emoţiei inevitabile a cititorului. Documentul este cel care însufleţeşte, dă chip şi identitate evenimentelor şi actorilor lor. Acolo unde un istoric tradiţional ar scrie fraze impersonale şi ar produce statistici despre represiunea comunistă – căci aceasta este marea temă a tuturor scrierilor lui Marius Oprea –, el descoperă, în nesfîrşita banalitate a oceanului de procese-verbale pe care le cercetează neobosit, perla rară, diamantul brut, fragmentul de viaţă autentică în jurul căruia, ca un iscusit giuvaiergiu, îşi făureşte textul. Şi dacă în cartea de faţă – spre deosebire de cele ce-au precedat-o – îşi ia ici şi colo, cu o sever controlată imaginaţie, libertatea de a lăsa personajele povestirilor lui să spună sau să facă anumite lucruri în acord cu verosimilul sau cu necesarul, nu cred că în acest fel autorul ar trăda caracterul esenţial de cercetare istorică savantă al demersului său, tot aşa cum nu cred că rigoarea istoricului stînjeneşte în vreun fel vocaţia poetică (adică generalizatoare şi creativă) a acestui admirabil şi sfîşietor text.

Primul dintre cele Şase feluri de a muri cu care ne sileşte să ne confruntăm cartea lui Marius Oprea se petrece la graniţa dintre absurd şi derizoriu. Cinci periculoşi spioni paraşutaţi de imperialiştii anglo-americani, prinşi şi condamnaţi la moarte în 1951 de autorităţile româneşti – Constantin Săplăcan, Puiu Ilie, Willi Spindler, Mathias Bohn şi Gheorghe Bîrsan –, se dovedesc a fi fost nişte bieţi rătăciţi, care fie se predau de bunăvoie la Miliţie din primul moment, fie decid să amîne spionatul mai spre primăvară, cînd o fi mai cald, ori, aşa cum consemnează un document citat de autor, chefuiesc cu lăutari şi se strămută apoi „cu tot cu lăutarii la restaurantul Jiul, pe strada Molotov“, după ce încearcă să vîndă monede din aur unei doamne din Ploieşti. Mărturisesc că „doamna din Ploieşti“ mi-a provocat o stare incomparabilă de elaţiune.

Contrastul crud dintre aceşti amărîţi şi Kim Philby, celebra cîrtiţă KGB de la vîrful serviciilor britanice de spionaj, pe care autorul îl evocă în treacăt formulînd o ipoteză interesantă, chiar dacă superfluă în legătură cu prinderea foarte rapidă a celor şase spioni improvizaţi, accentuează grotescul acestei tragedii prea puţin optimiste.

Grotescul şi tragicul se separă însă aproape cu totul în celelalte cinci povestiri. De partea grotescului aş clasa înaintea altora scrierea despre mărirea şi decăderea lui Pavel Aranici, „fiul lui Natural şi Iuliana, din Satu Mare“, fost comandant al Serviciului „Bande“ şi coordonator al acţiunilor operative ale Securităţii împotriva rezistenţei din munţi: după ce fusese lăudat, decorat, avansat, fiul lui „Natural şi Iuliana“ a fost dat afară din Securitate fiindcă avea o cămaşă prea galbenă şi o ibovnică prea vizibilă, fiind transferat prin ordinul nr. 3441/1963 al Ministrului Metalurgiei şi Construcţiilor de Maşini, Tuzu Constantin, la Braşov în funcţia de director adjunct al Întreprinderii de Cabluri şi Radiatoare, fostă glorie a economiei noastre socialiste. Degringolada abia începea, iar Aranici a sfîrşit prin a ieşi la pensie ca magazioner. Mai grav poate, cînd a fost scos din MAI, Aranici avea de ales între Braşov, Oradea şi Timişoara: „eu aveam foarte mulţi prieteni aici, povesteşte văduva lui, şi am zis să mergem la Braşov, avem cu cine să discutăm. Mi-a părut pe urmă foarte rău. Ştiţi de ce? Am venit aici după ce soţul meu a fost retrogradat şi nici dracu’ nu s-a mai uitat la noi, nimeni. Nici bună ziua, nimic. Atunci cînd te vedeau, întorceau spatele… Nimeni, nimeni nu s-a mai uitat la noi...“. Cum se spune în popor, Dumnezeu nu bate cu băţul, deşi între suferinţa familiei Aranici, ignorată de „tovarăşi“, şi suferinţa pe care Pavel Aranici, comandant al serviciului „Bande“, a provocat-o sutelor, miilor de fiinţe umane pe care le-a schingiuit şi ucis nu există termen de comparaţie.

Tot în registrul grotescului aş înscrie şi biografia lui Nikolski, acest personaj sinistru şi dubios care aminteşte pe alocuri, prin promptitudinea cu care este capturat, prin suma mare de bani de care nu poate da socoteală, prin recunoaşterea aproape imediată a unor jumătăţi de adevăr, de cei şase spioni din primele pagini ale volumului. Doar că, spre deosebire de nefericiţii componenţi ai lotului Săplăcan, Nikolski a fost capturat de contraspionajul burghez şi judecat de justiţia burgheză, aşa că a scăpat cu viaţă, pentru a ajunge el însuşi foarte repede unul dintre organizatorii şi torţionarii de frunte ai Securităţii comuniste. Istoria acestui personaj care îmbină laşitatea, fanatismul şi cruzimea intersectează tragic existenţa unui număr imens de persoane pe care arbitrarul istoriei le-a aruncat în infernul născocit de Nikolski şi de alţi criminali de felul lui şi dintre care cartea de faţă alege să vorbească despre cei 54 de bărbaţi condamnaţi la diferite pedepse cu închisoarea. Indignat de clemenţa mic-burgheză a justiţiei, Nikolski pune la cale împreună cu cîţiva complici asasinarea nefericiţilor condamnaţi „doar“ la muncă silnică în cursul unor transferuri pentru pretinse cercetări suplimentare, iar apoi, după mai bine de un an, izbuteşte, cu ajutorul altor subordonaţi, să le fabrice şi acte de deces false, care atestă că ar fi murit în spital, cîte 10-15 în aceeaşi zi şi aproape la aceeaşi oră, de diferite boli, de la miocardită la TBC pulmonar. În cel puţin două cazuri separate, asemenea acte false de deces s-au emis şi pentru cei care muriseră sub anchetă şi ale căror familii au primit astfel cîte două „acte de moarte“ complet diferite.

Bărbaţi ucişi fiindcă n-au fost condamnaţi nici măcar de o falsă justiţie gata să pronunţe cele mai cumplite pedepse. Tineri ucişi fiindcă au întîrziat să se prezinte la recrutare, bătrîni ucişi fiindcă nu i-au denunţat, adolescenţi care mor de urît şi de teroare fiindcă au ascultat Europa Liberă şi, în jurul lor, zeci şi sute de ciocli plătiţi cu lefuri grase ca să-i pîndească şi să-i denunţe. Cînd liceanul Mugur Călinescu din Botoşani scrie cu creta pe trotuare şi ziduri „Vrem libertate!“, zeci de ofiţeri de Securitate sînt mobilizaţi, şeful Biroului de Înscrisuri Periculoase adună cîteva zeci de mii de probe de scris din toate uzinele şi birourile urbei, recrutează 200 de informatori dintre elevii de liceu, patrulează neobosit noapte de noapte întregul oraş. Această adevărată armată de securişti care trăieşte de pe urma terorii – ceea ce n-o împiedică să trăiască ea însăşi sub teroare – mi-a amintit brusc de un episod petrecut la Facultatea de Istorie în 1988, cînd securiştii l-au pierdut într-o zi pe studentul Marius Oprea, suspect fiindcă era: a) braşovean, b) scriitor şi poet, c) gură-bogată ş.a.m.d. Ofiţerul care îl pîndea la cămin l-a anunţat pe cel ce pîndea la facultate că „obiectivul“ a pornit într-acolo, dar, jumătate de oră mai tîrziu, obiectivul nu ajunsese încă. „Receptorul“ de la facultate şi-a pierdut complet cumpătul, zbiera în telefon fără să-i mai pese că putea fi auzit, şi-a chemat ajutoare şi alerga roşu ca sfecla la faţă între cele două scări ale clădirii, cu urechile de la căciula îmblănită fluturînd ameninţător. Secretara care mi-a povestit întîmplarea şi-a făcut cruce, întrebîndu-se cum de s-au pornit atîţia bărbaţi în putere contra unui copil.

Din fericire, copilul Oprea de-atunci a rezistat şi acestei presiuni, şi celor tot mai grave care i-au urmat. Colegul său de generaţie, Mugur Călinescu din Botoşani, nu a izbutit să supravieţuiască urmăririi şi ostracizării, s-a prăbuşit în depresie, apoi s-a îmbolnăvit (suspect) şi a murit. În ultimă instanţă, soarta lui Mugur şi încă a altora, pe care îi las cititorului îndureratul privilegiu de a-i descoperi singur, se adună rîuri-rîuri, apele amare ale unei meditaţii despre moarte. Căci titlul cărţii, departe de a fi un pretext, este cît se poate de direct, de onest şi de explicit, doar că nu-i vorba atît despre şase sau mai multe feluri de a muri, cît despre unul anume: moartea violentă şi absurdă, lipsită de omenie şi de compasiune, la care fiinţe omeneşti cel puţin cu numele îşi supun fără rost semenii. Moartea despre care nu e voie să ştii, nu e voie să vorbeşti, e voie doar să te temi.

„Cea mai crudă moarte: cea despre care nu s-a putut vorbi, despre care se ştie doar cîte ceva şi restul trăieşte în imaginaţie.“ Acum mai bine de 15 ani, încheiam un studiu de antropologie culturală a reprezentărilor funerare comuniste cu următoarele fraze:

Am operat, în analiza pe care am expus-o aici, cu un număr de opoziţii semnificative între ritualul militantului şi cel al activistului, între mumia liderului şi invizibilitatea postumă a nomenclaturii, între tradiţia religioasă şi ceremonialul politic comunist etc. Opoziţia ascunsă care fondează acest sistem de referinţe este însă, în opinia mea, alta: cea între ritual şi absenţa lui completă. Principiul luptei de clasă se manifestă în întreaga sa oroare, dacă avem în vedere neantizarea pe care nomenclatura o sorteşte duşmanilor săi: moartea neştiută, trupurile anonime, despuiate şi de veşminte, şi de identitate, aruncate în groapa comună, repede ascunsă şi ea – tot acest contraritual profanator prin care, deliberat, duşmanului de clasă i se neagă însăşi condiţia umană şi e condamnat să moară literalmente ca un cîine este antiteza definitorie şi adevăratul opus complementar al funeraliilor politice. De-o parte, variantele concurente ale eroizării şi nemuririi; de partea cealaltă, sacrilegiul unei morţi fără chip, ca un hău al distrugerii complete: ceremonialul funerar elaborat de comunism se construieşte în adînc pe această antiteză, tot aşa cum întregul sistem se construieşte de fapt pe represiune şi moarte“ (Zoe Petre, „Adio, scump tovarăş! Schiţă de antropologie funerară a epocii comuniste“, în L. Boia [ed.], Mitologii comuniste, Bucureşti, 1995, p. 53).

Cele şase + n personaje ale cărţii l-au găsit pe autor şi l-au luat ostatic, silindu-l, şi pe noi dimpreună cu el, să le evoce suferinţele şi să le facă, în fine, cunoscut sfîrşitul: să-i grijească, să-i pomenească, să-i smulgă din neantul la care au fost condamnaţi. În prosopopeea cutremurătoare care încheie volumul, corul celor morţi zadarnic îi spune:

Domnule Oprea, prin prezenta vă informăm că moartea există. [...] Noi o cunoaştem ca atare şi vrem de la bun început să vă explicăm că aceste cuvinte nu ne aparţin doar nouă; dar ne bucurăm de tăcerea care ne-a învăţat pe această lume a oaselor să trăim şi să iubim mai mult cuvintele pe care le-am fi putut spune. Însă eram prea mici. Vă scriem acum pentru a vă explica cum că moartea nu e îmbrăcată în negru, aşa cum se cunoaşte din poveştile pe care toţi subsemnaţii le ştim. Ci în hîrtii multe, plicuri, toate agăţate între ele cu capsatorul. [...] Adeverinţe, formulare, adrese, tipizate. Toate ştampilate. Cum vă spuneam, Haina Morţii. Ele încă ne îmbracă. Se dovedeşte în unele că unii dintre noi nu există sau în altele se spune că nu am murit. [...] Căci ce e moartea, dacă nu o adeverinţă?

Zoe Petre

1* Aristotel, Poetica, studiu introductiv, traducere şi comentarii de Dionisie M. Pippidi, ediţia a III-a, îngrijită de Stella Petecel, Editura Iri, 1998.

În amintirea mentorului meu,

Constantin Ticu Dumitrescu

„Cît de diferită e fiecare moarte, şi totuşi ne mînă pe aceleaşi meleaguri ale făpturii noastre lăuntrice, acele meleaguri pe care poposim rar şi unde percepem limpede zădărnicia tuturor lucrurilor la care am rîvnit atîta amar de vreme şi la care în curînd vom rîvni din nou. Trecutul îngroapă trecutul şi trebuie să sfîrşească în tăcere, dar asemenea tăcere poate fi conştientă de sine şi să-şi păstreze ochii deschişi.“

Iris Murdoch

Cuvîntul autorului

Întîmplările şi personajele din această carte sînt, cu cîteva mici excepţii, reale. Excepţiile privesc unele figuri mărunte, gesturi, peisaje sau chiar situaţii pe care mi-am oferit libertatea de a le imagina. Sensul istoriilor pe care le-am povestit nu a fost, cred, denaturat de această libertate. Datorez reunirea celor şase povestiri în cartea de faţă prietenului meu Silviu Lupescu şi, nu în ultimă instanţă, lui Stelian Ţurlea, cel care nu numai că m-a îndemnat să privesc şi în acest fel faptele pe care le-am găsit prin paginile documentelor de arhivă, dar mai ales a avut grijă, sîcîindu-mă cel puţin de trei-patru ori pe lună, să mă pună să scriu. Şi, iată, am scris, gîndindu-mă mai puţin la păstrarea acribiei în descrierea realităţii sau la sensul faptelor povestite, cît mai ales la faptul că pentru cel ce scrie nu există uitare.

Unu.
Spionii care au intrat în frig

În noaptea de 18 spre 19 octombrie a anului 1951, un avion bimotor Douglas fără însemne survola Munţii Făgăraş. Puţin după miezul nopţii, cînd avionul a ajuns deasupra versantului nordic al Vîrfului Negoiu, în urma lui s-au deschis cinci paraşute. Acesta avea să fie debutul unei acţiuni ratate de spionaj împotriva României Populare. Grupul, format din cinci persoane, era condus de Constantin Săplăcan. Au fost capturaţi după o lună şi apoi judecaţi şi condamnaţi la moarte în ziua de Crăciun, în 25 decembrie 1951. În cele ce urmează, voi relata, pe baza documentelor păstrate în arhivele Securităţii, odiseea celor cinci paraşutaţi în România. Am ales ca titlu al acestei istorii o parafrazare a celebrului roman scris de John le Carré tocmai pentru că cele cinci personaje ale ei par mai degrabă personajele unei scrieri de ficţiune. Nu atît spectaculoase, cît adînc marcate de sentimente puternice şi profund umane, care au învins chiar şi birocratismul notelor păstrate în cele 15 dosare ale anchetei Securităţii, destinele celor cinci spioni conduşi de Săplăcan reprezintă, şi cele prezentate în continuare credem că au darul să convingă, una dintre cele mai cinice şi mai tragice pagini din istoria confruntărilor de pe tabla de şah a Războiului Rece2.

Cred că nu există moarte mai cumplită decît cea despre care nimeni nu poate spune nimic. Sînt multe altfel de întîmplări în arhivele fostei Securităţi. Povestirea de mai jos face parte dintre acestea. Constantin Săplăcan, Puiu Ilie, Willi Spindler, Mathias Bohn şi Gheorghe Bîrsan erau, cîndva, cinci dintre supravieţuitorii celui de-al doilea război mondial. Cu toţii au nimerit în tabăra greşită şi la finele acestuia se aflau în lagărele de repatriere din Italia. Cu toţii, destine triste ale unor adolescenţi pierduţi prin hăţişurile istoriei, încercau un singur lucru: să se întoarcă acasă. Pentru un alt război, nici acesta al lor. Li s-a spus că pot să se întoarcă în calitate de avangardă a armatei care îi va elibera pe părinţii, fraţii şi surorile lor de comunism. Că vor fi socotiţi eliberatori. Au acceptat, căci atunci şi acolo, în mizeria şi foametea care domnea în lagărele de prizonieri, credeau că era ultima lor şansă. De fapt, a fost ultima lor alegere, pentru un drum fără de întoarcere.

Biografii neretuşate

Dragostea şi frica sînt sentimente care domină raţiunea. Şi dragostea, şi frica le-au dictat celor cinci personaje ale istorisirii de faţă acţiuni care pot face din fiecare în parte subiectul unui roman. Cercetate cu acribie de funcţionarii Securităţii, biografiile lor pot fi reconstituite cu fidelitate.

Într-un interogatoriu din 20 decembrie 19513, Constantin Săplăcan, de 29 de ani, fiul cel mai mare (din şapte copii) al unor ţărani săraci din Ardeal, povesteşte împrejurările în care a părăsit ţara, ajungînd ca la finele războiului să fie cules de pe drumurile Europei de emisarii spionajului anglo-american: „Am plecat din România în anul 1943, luna martie, trecînd fraudulos graniţa în Ungaria. Părăsisem fabrica IAR din Braşov, unde eram mobilizat la lucru, fără a mi se aproba demisia, pentru că o aveam pe mama mea la Ocna Dejului, comuna natală, care se afla în teritoriul cedat ungurilor. Am fost arestat în gara Gherla, dus în ziua următoare la Cluj, unde am fost închis şi cercetat circa două luni, apoi m-au trimis într-un lagăr din apropierea oraşului Losoncz“. Nu este greu de imaginat rigoarea anchetelor de la Cluj, din moment ce, pentru prima dată în viaţa lui, Săplăcan era suspectat (de această dată de autorităţile ungare) că ar fi fost spion român infiltrat în Ardealul de Nord. În lagărul de la Losoncz este pus la muncă forţată din mai 1943 pînă în ianuarie 1944, cînd, ajuns la capătul puterilor, a acceptat înscrierea ca voluntar în armata germană, condiţie pentru a scăpa de rigorile muncii silnice. Preluat de instructori SS alături de alţi 30 de „voluntari“ români, dar şi de alte naţionalităţi care preferau să îşi acorde şanse de supravieţuire scăpînd de lagăr pentru a întări rîndurile subţiate ale trupelor Reichului, Săplăcan ajunge într-o tabără de instruire din Olanda. După instruire, a fost încorporat în Regimentul 10 Poliţie şi a luptat în Italia împotriva partizanilor pînă la sfîrşitul războiului. Prizonier din 8 mai 1945, a trecut prin lagărele Ancona, Taranto, Rimini, Bologna, Reggio Emilia, Lipari, Pagani şi Frascatti. Perindările lui vreme de trei ani prin lagărele din Peninsulă ar putea fi, în sine, capitolele unui consistent roman. Sătul de viaţa de lagăr, fuge şi vagabondează prin Italia, se angajează la circul Amarro din Torino, vinde lame de ras, are o iubită la Roma, Elena Salvatore, din cauza căreia e arestat şi judecat în urma unei bătăi cu cuţitele într-un restaurant, şi aşa ajunge din nou în lagărul de la Frascatti. Trecuseră şapte ani de cînd plecase din Braşov către Ocna Dej, iar tînărului muncitor de 20 de ani, cît avea în martie 1943, cînd începea odiseea sa, i se făcuse dor de mamă, de care îl izolase graniţa Ardealului ocupat şi rigorile concentrării la locul de muncă în uzina de avioane de la Braşov.

Mathias Bohn este al doilea protagonist al poveştii cu spioni derulată în 1951. Strungar în lemn originar din Tîrnava Mică, s-a înrolat la 21 de ani, în 1943, în armata germană, ca mulţi alţi saşi ardeleni. A luptat în Iugoslavia, în trupele SS trimise împotriva partizanilor lui Tito. Rănit, cade prizonier în mîinile trupelor engleze undeva pe lîngă Viena şi ajunge în lagărele italiene, după ce a cerut repatrierea în România. Aici l-a cunoscut pe Săplăcan în 1947, alături de care şi-a găsit de lucru la circul din Torino şi a vagabondat apoi o vreme prin Roma. În capitala Italiei, cei doi mint că au părăsit România sub ocupaţie sovieto-comunistă, pentru a putea primi un mic sprijin financiar (500 de lire) de la Comitetul Român de Ajutorare a Refugiaţilor, condus de avocatul Olteanu; nu le-a fost greu nici să se dea drept catolici, pentru a primi cartele la o cantină a Vaticanului.

În ianuarie 1949, Mathias Bohn se desparte de Săplăcan, cu gîndul să treacă în Franţa. Voia să ajungă fie în Germania, fie acasă, în Ardeal. Prins de grăniceri, a ajuns însă în puşcăria din Genova, de unde, după scurt timp, era retrimis în lagărul de la Frascatti. Aici, îi relata el unui ofiţer de Securitate care avea să îl ancheteze în decembrie 1951, „după trei luni de zile, am fost angajat în interiorul lagărului ca zidar, primeam 96 de lire pe zi, cu care puteam cumpăra 15 ţigări“4...

Pe conaţionalul lui Bohn, Wilhelm Spindler, cel de-al treilea membru al „grupului Săplăcan“, care la arestarea sa ca „spion“ în 1951 avea 23 de ani, originar din Şura Mare, judeţul Sibiu, avea să-l ducă spre moarte nesăbuinţa adolescenţei. În 1943 reuşeşte să se strecoare într-un transport de voluntari saşi, înrolaţi în armata germană: „m-am strecurat în acel tren“, povestea el ulterior, cu o uşor de închipuit amărăciune, episodul care i-a marcat tragic destinul, „cu toate că nu aveam vîrsta cerută de autorităţile germane, de la 17 ani în sus, cu ajutorul conducătorului de grup, care m-a trecut pe tabel cu o vîrstă mai mare“. Cînd şi-a părăsit căminul părintesc pentru războiul pe care îl credea o aventură romantică şi o chestiune de onoare, Wilhelm avea 15 ani. Falsul a fost descoperit la Viena, unde s-a decis trimiterea lui, alături de alţi 10 adolescenţi saşi strecuraţi în acelaşi transport, într-o tabără a unei organizaţii de tineret germane de lîngă Berlin. De aici, a fost repartizat să lucreze în brutăria lui Wilhelm Kraft, din capitala celui de-al treilea Reich, unde a rămas pînă în septembrie 1945, dată la care cere să fie repatriat. Fiind în zona americană de ocupaţie a Berlinului, autorităţile au decis mai întîi trimiterea lui în lagărele de tranzit italiene. Dar la Verona şi Udine, cele cîteva grupuri de rătăciţi ai războiului care încercau să revină în România nu au fost lăsaţi de iugoslavi să le traverseze teritoriul, cu toate insistenţele Crucii Roşii. Nevoit să se întoarcă în lagăr, Wilhelm Spindler şi-a mai încercat o dată norocul. Auzind că la Pisa se organizează un transport de repatriaţi pentru Polonia, el reuşeşte să ajungă acolo la timp pentru a se îmbarca în acel transport. Povestea tînărului rătăcitor printre nenorocirile războiului l-a înduplecat pe comandant, care a consimţit să-l ia pînă la Viena pe Wilhelm, care dorea mai mult ca orice să se întoarcă între ai săi. Dar iarăşi n-a avut noroc: din capitala Austriei a fost retrimis în Germania, de unde, continuîndu-şi aventura, a trecut încă o dată munţii în Italia. Îşi face al doilea rînd de acte pentru repatriere. În aşteptarea răspunsului, s-a angajat ca brutar în lagărul de la Reggio Emilia, pînă la desfiinţarea acestuia în 1948. Ajunge apoi zidar la casa de filme Cinecitta de lîngă Roma şi din nou brutar la un orfelinat pentru orfanii de război5. Lungul său drum către casă avea să continue...

Cel de-al patrulea protagonist al poveştii cu spioni se numea Puiu Ilie. Originar din Rusca Montană, judeţul Caraş-Severin, născut pe 2 iunie 1927, se decide la 20 de ani să-şi încerce norocul în Europa, însă nu pentru că resimţea drept apăsătoare rigorile regimului comunist. În 1948 ia firul Nerei şi trece în Iugoslavia. Fişa personală pe care i-o întocmise Securitatea în 16 decembrie 1950, în calitatea sa de fugar, descrie succint mobilurile gestului său: „În perioada cît timp a fost acasă se certa cu părinţii săi, nu-i plăcea să muncească, se ocupa cu diferite furturi de pe la diferiţi locuitori ai comunei natale“6. Dar aventurierului i s-au cam înecat corăbiile în Iugoslavia. Nimeni nu l-a primit cu braţele deschise; dimpotrivă, a fost anchetat vreme de două luni, iar apoi lagărele în care a ajuns s-au arătat şi ele mult mai înspăimîntătoare decît furia consătenilor din Rusca. Reuşeşte totuşi să ajungă în Austria şi apoi în lagărul italian de la Frascatti, unde, neavînd o constituţie prea robustă, se îmbolnăveşte de tifos, apoi de malarie şi este operat de hernie. Aşa că va fi respins, pe motive de sănătate, de comisiile de emigrare. Spre deosebire de viitorii săi „colegi“ în ale spionajului, care căutau să se întoarcă în ţară, după rătăciri de ani de zile prin Europa bîntuită de război, măruntul găinar din Rusca Montană şi-a văzut spulberate şansele de a-şi croi un viitor în Occident, odată ce numele său a fost trecut pe lungile liste de repatriere7.

Despre Gheorghe Bîrsan, ultimul membru al „grupului de spioni“ paraşutaţi în toamna anului 1951 în Munţii Făgăraş, documentele Securităţii nu vorbesc prea mult. El s-a sinucis în momentul arestării. Doar Săplăcan îşi amintea într-o declaraţie că „pe Bîrsan Gheorghe l-am cunoscut în lagărul de la Frascatti şi ştiu despre el că a fugit din ţară în anul 1950, cu un vapor“. Ultimele detalii despre această jertfă pe altarul Războiului Rece reies din raportul medicului legist al Tribunalului Sibiu, Coruţiu Coriolan, care nota într-un „raport de ridicare de cadavru“ întocmit la cererea Securităţii împrejurările decesului lui Bîrsan, spionul fără noroc: „Azi, 15 decembrie 1951, m-am deplasat în comuna Sărata, raionul Făgăraş, pentru a verifica moartea unui bărbat mort prin otrăvire. Am constatat următoarele: în podul unei şuri, pe fîn, am găsit cadavrul unui bărbat care se spune că aparţine lui Bîrsan Gheorghe, originar din Constanţa. Cadavrul zace pe fîn cu faţa în sus şi este îmbrăcat în costum obişnuit. Semnele morţii reale sînt prezente şi se caracterizează prin răcirea complectă a corpului, lividitatea cadaverică şi început de rigiditate cadaverică. Moartea se datoreşte cu toată probabilitatea unei otrăviri cu o substanţă cianhidrică“8. Medicul legist propunea în final o analiză toxicologică a viscerelor lui Bîrsan. Aceasta nu s-a mai făcut, pentru că spionul mort înainte de anchetă devenise un pion inutil pe tabla de şah a Războiului Rece.

Racolarea

Săplăcan şi prietenii săi, protagonişti ai unei acţiuni socotite ca fiind una de spionaj, au mărturisit în anchetele Securităţii mobilurile care i-au împins să accepte oferta „agenturilor anglo-americane“. Cu toate eforturile anchetatorilor de a scoate de la ei dovezi ale fanatismului anticomunist şi antiromânesc, a devenit treptat evident că au ajuns spioni mai degrabă din frica faţă de un viitor incert, de foame şi din dor de casă. Povestea racolării lor este edificatoare. Constantin Săplăcan a fost primul dintre ei care a devenit spion. În luna mai a anului 1951 fusese mutat de puţină vreme într-un lagăr liber de lîngă Bagnoli, în apropiere de Frascatti. „Aflîndu-mă în cantina lagărului la o masă, a venit la mine un român, întrebîndu-mă dacă eu sînt Săplăcan“9, povestea acesta nefericita întîlnire cu Teodor Crăsnaru, comandor de aviaţie fugit după război în Turcia cu un avion şi intrat în serviciul spionajului anglo-american. Fişele Direcţiei A din cadrul Securităţii din 1951 îl descriu astfel pe comandorul Crăsnaru: „A făcut parte dintr-un regiment de artilerie, apoi din Flotila de Bombardament din Oraşul Stalin. Vîrsta: 38 de ani. Este rănit la şold şi mînă, iar piciorul stîng l-a avut fracturat. Din cauza acestei fracturi, şchioapătă puţin...“10. Comandorul Crăsnaru a avut succes în misiunea sa, după cum a relatat Săplăcan anchetatorilor: „În discuţiile care au urmat, după ce m-a întrebat dacă aş avea curajul să sar dintr-un avion, iar eu i-am spus că, dacă aş face o şcoală de paraşutism, aş avea curajul, el mi-a spus că mi-ar da lămuriri mai bune, dar numai dacă ar şti că eu nu voi refuza propunerea pe care vrea să mi-o facă. Eu i-am spus că accept orice propunere“11. După ce două tentative de a se repatria eşuaseră, Săplăcan ajunsese la limită.

Exasperarea provocată de neputinţa de a se repatria era dublată de condiţiile deloc de invidiat din lagărele italiene. Condiţii de care Săplăcan, acceptînd misiunea, a scăpat pe loc. În iulie 1951 el îi scria de la Roma lui Mathias Bohn, tovarăşul său de peregrinări italiene, care se afla în lagărul Frascatti, că o duce bine, are locuinţă, bani şi vrea să-l întîlnească. Bohn avea de ce să-l invidieze: trăia de luni de zile doar cu raţiile minuscule ale Crucii Roşii şi cu meschinul salariu pentru munca sa în interiorul lagărului, ca zidar. Astfel că, sosit după o scurtă vreme alături de Crăsnaru la Frascatti, lui Săplăcan nu i-a fost greu să-l atragă pe vechiul său amic într-o nouă aventură. Cu atît mai mult cu cît discuţia s-a purtat într-un han situat la 4 kilometri de lagăr, unde Bohn a mîncat cum nu mai mîncase de la începutul războiului şi nu i-au lipsit nici vinul şi ţigările bune12. În numai cîteva luni, acest ospăţ avea să-l coste scump.

Cam în aceleaşi împrejurări a fost racolat şi tînărul Willi Spindler. În mai 1951 a fost şi el acostat de Crăsnaru, dar a cerut timp de gîndire pînă să dea un răspuns. Risipirea ultimelor şanse de repatriere şi concedierea de la orfelinatul unde lucra ca brutar l-au determinat să accepte această cale de revenire în ţară. Ca urmare, la sfîrşitul lunii iulie se întîlnea cu comandorul Crăsnaru într-una dintre gările Romei13. Mult mai darnic s-a dovedit Puiu Ilie în a furniza amănunte Securităţii cu privire la racolarea sa. Cunoscut de ceilalţi români de prin lagărele italiene sub numele de Alexandru Ştefănescu, nume pe care şi-l atribuise odată cu trecerea frontierei din Banat în Iugoslavia, acest hoţ mărunt originar din Rusca Montană, judeţul Caraş-Severin, a încercat să-şi micşoreze vina, arătînd că mizeria din lagărele prin care trecuse era deliberat întreţinută, pentru a-i determina pe cei care-şi găsiseră adăpost acolo să intre în serviciile anglo-americanilor. Nemaiputînd rezista mizeriei şi bolii, se jeluia el în faţa anchetatorilor Securităţii, a acceptat propunerea lui Crăsnaru „de a scăpa de toate acestea printr-o afacere pe care o ştie el şi pe care mi-o propune“, afacere al cărui scop final era, după relatarea lui Puiu Ilie, „constituirea unei armate naţionale“14. Însă aveau să devină, de fapt, avangarda unei armate moarte...

Dar nu aveau de unde să ştie acest lucru mai ales în acele împrejurări.

Instructajul

Constantin Săplăcan, Mathias Bohn, Willi Spindler şi Puiu Ilie, cei patru supravieţuitori ai aventurii în calitate de „agenţi ai Serviciilor de Spionaj anglo-americane“ (căci, după cum am văzut, Gheorghe Bîrsan, cel de-al cincilea, a ales o altă cale de a muri, înghiţind o capsulă de cianură în momentul arestării), au mărturisit în anchetele Securităţii ceea ce i-a împins să accepte oferta acestora. Povestea aceasta am spus-o deja. Odată ajunşi cu toţii la Roma, în vara anului 1951, trăiesc cîteva zile de vis, în comparaţie cu ceea ce apucaseră pînă atunci. Sînt găzduiţi mai întîi într-un apartament, unde nu le lipseşte nimic, nici libertatea de a bîntui după plac (aveau mai mulţi bani decît visaseră vreodată) tavernele Romei. Pentru Săplăcan şi mai noii sau mai vechii săi prieteni scadenţa acestor zile se apropia. Războiul Rece îşi ţesuse deja, nevăzut şi pe nesimţite, plasa în jurul victimelor sale viitoare.

Dar, pînă atunci, după dispoziţiile primite, mai întîi Săplăcan şi apoi toţi ceilalţi au ajuns la Roma. Primesc chiar propriile locuinţe, haine şi bani de buzunar, de care n-au apucat să se bucure prea mult. Într-una din zile au fost vizitaţi de Charles şi Gunter. Primul s-a recomandat „şeful spionajului însărcinat cu grupurile de spioni care se formaseră pentru paraşutare, iar Gunter era ajutorul său“15, după cum îi relata ulterior Săplăcan anchetatorului Securităţii, locotenentul Ioan Aramă. Au fost înştiinţaţi că vor urma cursuri speciale, drept pentru care urmează să fie duşi, pentru a fi deplin conspiraţi, într-o mănăstire din Roma. Ceea ce s-a şi petrecut a doua zi. Cursurile „şcolii de spionaj“ au debutat cu un jurămînt pe care Săplăcan, Bohn, Spindler, Ilie şi Bîrsan l-au semnat. Acesta suna cam aşa: „Jur că îmi voi îndeplini misiunea, că nu voi trăda şi voi lupta pînă la moarte. Trăiască Regele!“. După relatările lui Săplăcan, „formularul era scris în limba italiană şi avea în partea de sus numele şi toate datele personale ale fiecăruia. La a doua întîlnire cu Charles, din discuţiile cu el, mi-am dat seama că chestiunea cu regele este numai aşa, de paradă, deoarece Charles s-a exprimat că sîntem în serviciul SUA“16. Probabil că de paradă a fost semnat şi jurămîntul, care nu prea era de natură să-i impresioneze pe cei cinci. Li s-a spus apoi că vor trebui să ia legătura cu grupurile de rezistenţă din munţi, că trebuie să înregistreze şi să transmită informaţii economice şi militare, toate acestea fiind menite în ultimă instanţă să conducă la „constituirea unei armate naţionale“. Cursurile propriu-zise, predate de un bătrînel negricios pe care ei l-au poreclit de îndată „Albanezul“, constau în manipularea şi întreţinerea aparaturii de emisie-recepţie radio, alfabetul Morse, redactarea, transmiterea şi recepţia telegramelor cifrate, tehnica structurării reţelei de informatori şi de identificare a informaţiilor de interes. În timpul instruirii, s-a stabilit ca „eu să fiu şeful grupului şi cifrator, ajutat de Bohn Mathias, Ştefănescu Adrian să fie şeful telegrafiştilor, ajutat de Bîrsan Gheorghe, iar Spindler Willi să fie responsabilul tehnic la aparatura radio“17, relata Săplăcan anchetatorului său. Întregul ciclu de instruire s-a derulat în ceva mai puţin de o lună.

În august 1951, un anume Charles, identificat ulterior de Serviciile de Contraspionaj ale Securităţii în persoana ofiţerului CIA Charles Robinson, responsabil al pregătirii operaţiunilor de paraşutare a agenţilor în ţările comuniste18, i-a vizitat pe cei cinci la o mănăstire, unde aceştia au fost aduşi pentru a se reface fizic şi pentru a urma cursuri de pregătire. Le-a înmînat paşapoarte olandeze false şi i-a urcat într-un camion închis. La graniţa cu Olanda au fost predaţi „unui bărbat cu ochelari“, care i-a condus fără prea multe discuţii într-o închisoare militară, unde pe fiecare l-a dăscălit cu „legenda“ pe care ar trebui să o spună în cazul că sînt prinşi în România şi deconspiraţi ca spioni: „că noi am fost instruiţi în misiune de spionaj în oraşul Lech, Austria, de un oarecare maior Dumond şi de François, din zona franceză de ocupaţie“19, după cum avea să mărturisească unul dintre ei în ancheta care a sfîrşit această aventură tristă. Din Olanda, au fost trimişi cu un avion militar la Frankfurt, unde au făcut exerciţii de sărituri cu paraşuta şi s-au destins pentru scurtă vreme într-o vilă a ofiţerilor americani de la marginea oraşului. Uneori, pretenţiile grupului lui Săplăcan puneau la grea încercare nervii organizatorilor acţiunii de spionaj: „La această vilă“, povestea Willi Spindler ulterior, „Adrian Ştefănescu a făcut gălăgie pentru că ei nu s-au ţinut de cuvînt faţă de cele făgăduite. A venit un american gras şi mărunţel care a stat de vorbă cu noi. Acest american a organizat un chef, la care a adus şi femei. Noi, nemulţumiţi de acest chef, am protestat din nou şi ne-a organizat un al doilea chef şi după femei au fost trimişi Bohn şi Săplăcan“20.

A doua zi după petrecere au fost îmbarcaţi într-un avion şi, după şapte ore de zbor, au ajuns în Grecia, lîngă Atena. Era sfîrşitul lunii septembrie a anului 1951. Au continuat antrenamentele de salturi cu paraşuta, de orientare pe teren şi tragere. După două săptămîni, fiecare a primit acte de identitate false, aparatură radio, arme şi bani. O mulţime de bani: cîte 50 de cocoşei de aur şi 100000 de lei. Săplăcan, ca şef al grupului, primise dublu. Pe lîngă această mică avere care le-a furat ochii, au intrat, cu indicaţiile de rigoare, şi în posesia cîte unui „suvenir“ de rău augur: fiole de cianură, mascate în cartuşe goale. Cu asta, totul a luat sfîrşit. În seara de 18 spre 19 octombrie 1951 au fost urcaţi în bimotorul Douglas, care îi aştepta cu motoarele turate, şi lansaţi cîteva ore mai tîrziu deasupra munţilor Făgăraş21. Nu trecuseră nici trei luni de cînd Săplăcan şi tovarăşii lui de aventură au acceptat periculoasa ofertă a celui care îi recrutase pentru această misiune.

Mica odisee

O radiogramă din arhivele Securităţii menţiona că „în noaptea de 18 spre 19 octombrie 1951, la orele 22.06, a fost semnalat un zgomot de avion la Bechet, cu direcţia nord. Avionul a trecut succesiv peste Olt, Colibaşi, Rîmnicu Vîlcea, Călimăneşti şi Turnu Roşu, cu direcţia nord-vest“22. Cu toate acestea, saltul cu paraşuta al celor cinci spioni de strînsură a decurs fără probleme. Dar, după o lună, de misiunea cu care au fost trimişi în România s-a ales praful. Iată cum sintetizează un raport al Securităţii întîmplările prin care au trecut ei: „După lansare, Săplăcan şi-a adunat echipa, au adunat materialele lansate şi le-au ascuns în mai multe locuri. Apoi au încercat în mai multe rînduri să stabilească legătura prin radio, însă fără succes. După aproximativ 15 zile, coboară cu întreaga echipă pentru aprovizionare cu alimente şi pentru a încerca să facă legături pentru culegerea de informaţiuni. Pentru a nu fi suspecţi, echipa se împarte în două, iar Săplăcan cu Bohn se duc la Sibiu, unde intră în legătură cu numitul Socz Gustav, pe care îl recrutează în organizaţia de spionaj pentru a le furniza informaţii şi alimente. După ce a procurat alimente de la Sibiu, Săplăcan s-a întors împreună cu Bohn în munţi. După cîteva zile, s-a întors şi Bîrsan Gheorghe, care l-a informat despre arestarea lui Spindler Wilhelm la Sibiu“23. Realitatea, aşa cum o desprindem în continuare din declaraţiile protagoniştilor, a fost mult mai prozaică decît lasă să se întrevadă conţinutul şi tonul raportului citat mai sus. Grupul începuse să dispară, fără a se putea gîndi la o altă misiune în afara supravieţuirii.

Această poveste a strădaniei de a rămîne în viaţă, aşa cum o desprindem din cele ce urmează, bate tot: şi istoria, şi filmul, pînă şi documentele care o consemnează sec. În acest caz, realitatea, aparent ternă şi prozaică, este îmbibată de un anumit fel de tristeţe care o poate eterniza. Constantin Săplăcan, Adrian Ştefănescu, Willi Spindler, Mathias Bohn şi Gheorghe Bîrsan, cinci dintre supravieţuitorii celui de-al doilea război mondial, prizonieri de război veniţi acasă în septembrie 1951, intraseră de bunăvoie în alt război. Rece, dar la fel de crud ca acela din care se bucurau că au scăpat. Ei au fost unii dintre „paraşutiştii“ cu a căror capturare se mîndrea şi se mîndreşte încă Securitatea în foamea de spioni cu care a măcinat atîtea destine.

Nu mult după ce au coborît pe pămînt pe o culme a Munţilor Făgăraş, Săplăcan şi Bohn au părăsit grupul celor cinci, coborînd din munţi; primei persoane pe care au întîlnit-o, un bătrîn de 70 de ani, i-au spus imediat că au fost paraşutaţi de americani să sprijine lupta românilor împotriva comunismului. Nu ştim ce le-a răspuns bătrînul, dar i-a condus la hotarul comunei Sărata. Aici, povesteşte Bohn, „am stat de vorbă cu un sătean care tăia un salcîm; i-am cerut să ne dea de mîncare contra cost şi a refuzat. Noi i-am spus că sîntem partizani. L-am întrebat cît se plăteşte o zi de muncă şi a spus că 200 de lei“24. I-au dat omului 200 de lei şi au coborît din Sărata la Porumbacu. Aici au băut o ţuică la MAT, restaurantul sătesc, şi s-au dus liniştiţi la gară. Aveau tren abia seara tîrziu. S-au întors în sat, unde au mîncat contra cost în ograda unui localnic. La Sibiu au ajuns aproape de miezul nopţii. Negăsindu-şi de dormit prin zona gării, au ieşit la marginea oraşului şi s-au culcat într-un stog de paie. A doua zi s-au îndreptat către piaţa de vechituri a oraşului. Aici au intrat în vorbă cu telalul Gustav Socz, care i-a ajutat să cumpere alimente, ceea ce îi va atrage mai tîrziu acuzaţia de „tentativă de spionaj“. După ce au reuşit să cumpere toate cele trebuincioase, au luat din nou calea către adăposturile lor din munte.

Între timp însă, pe ceilalţi, rămaşi în pădurile Făgăraşului, i-a răzbit frigul, foamea şi neliniştea. Willi Spindler povestea mai tîrziu: „La 2 noiembrie 1951, cînd ne-am terminat alimentele, am hotărît să coborîm din munţi în sate, pentru a ne procura alimente. După ce am ajuns la poalele muntelui, Bîrsan şi Puiu Ilie mi-au propus să mă duc împreună cu ei la Timişoara, că ei vor să se ducă acasă. Am discutat cu toţii şi am căzut de acord să plecăm din munţi pînă la primăvară. Aşa că am pornit cu toţii spre Sibiu; am ajuns seara la Podu Olt, am trecut apa şi apoi ne-am culcat toţi trei pe cîmp, unde am dormit pînă pe la 3-4 dimineaţa“. Rebegiţi de frig, „spionii“ s-au îndreptat spre oraş, unde au ajuns după vreo şase ore; aici, într-un parc, Willi Spindler se decide să rămînă totuşi acasă: ai lui locuiau pe strada Cîmpului, la numărul 9. Sora cea mică i-a deschis uşa celui ce fugise de acasă în urmă cu mai bine de şapte ani pentru a deveni erou sub flamura Reichului (căci Willi se înrolase voluntar în armata germană la 16 ani); mama lui era plecată la fîntînă. Nu sînt greu de imaginat îmbrăţişările care au urmat. Acasă a spus doar că a trecut graniţa fraudulos, revenind în ţară din Iugoslavia. După o oră, s-a întors în parc, unde îl aşteptau Bîrsan şi Puiu Ilie. Willi Spindler le-a spus clar că, pînă la primăvară, cînd se va întoarce în munţi, el se lasă de spionaj. Apoi „i-am luat şi pe ei şi i-am dus la mine acasă. După ce am ajuns la părinţii mei, am băut cîte un pahar de ţuică cu ei“25. S-au înţeles ca la primăvară cei doi să treacă să-l ia, după care a făcut schimb de paltoane cu Puiu Ilie, care mai avea de mers pînă acasă, în Caraş-Severin, şi era mai rău îmbrăcat.

Şirul naivităţilor acestor „spioni“ continuă şi se amplifică. După două zile de la înapoierea acasă, Wilhelm Spindler se duce la orele dimineţii, însoţit de tată şi de fratele mai mare, la Miliţie. Aici, locotenentul Ion Georgescu, şeful Biroului Controlul Străinilor, i-a luat o declaraţie cum că a trecut graniţa fraudulos din Iugoslavia şi l-a lăsat să plece. Tăvălugul aparatului poliţienesc fusese însă eliberat din zăgazuri: Georgescu îl anunţă de cazul ivit pe Victor Nistor, omologul lui de la Direcţia Regională de Securitate Sibiu, iar acesta raportează mai departe colonelului Koloman Ambruş, care a ordonat imediat arestarea suspectului26. Se făcuse ora cinci după-amiaza. Spindler mai venise între timp o dată la Miliţie, unde i s-a spus să se întoarcă mai tîrziu. A făcut-o tocmai cînd locotenentul Nistor şi sublocotenentul Tudor Marta, veniţi de la sediul Securităţii, îl apostrofau pe miliţianul Georgescu pentru că l-a lăsat să plece. Wilhelm a ajuns, fără să apuce prea bine să-şi dea seama ceva despre ceea ce se întîmplă, în faţa Serviciului de Anchete de la Securitatea din Sibiu.

Arestarea celorlalţi a fost şi ea la fel de puţin spectaculoasă, cu tot statutul lor de spioni. Să începem chiar cu şeful grupului, Săplăcan. Un raport ulterior al sectoristului Aurel Oană, cel care l-a prins în Braşov după cîteva zile de la autodenunţul lui Spindler pe „temutul spion“ Săplăcan, rememora întîmplarea: „La ordinul de a mă deplasa la restaurantul Unirea şi de a aduce pe individul suspect care chefuieşte cu lăutari, m-am dus acolo, dar nu l-am mai găsit. Acesta plecase cu tot cu lăutarii la restaurantul Jiul, pe strada Molotov. L-am găsit, l-am invitat la Miliţie şi a spus că nu vine“27. Luat cu forţa, Săplăcan a încercat să-l mituiască pe subofiţer, fără să reuşească. A sfîrşit prin a leşina. La Miliţie s-a constatat falsul actului de identitate prezentat de cel aflat într-o avansată stare de ebrietate: seria buletinului său era de fapt a unui tînăr, Katona Ştefan din Cluj, cursant la Şcoala de Partid Jdanov din Bucureşti28.

Prinderea lui Puiu Ilie îl caracterizează pe găinarul din Rusca Montană. Măruntul hoţ devenit spion, după ce a hotărît să-şi părăsească la 1 decembrie camarazii rămaşi în munţi, a fost arestat în tren, după ce încercase să vîndă monede din aur unei doamne din Ploieşti29. La percheziţie, asupra lui s-au găsit 21140 de lei şi 89 de monezi de aur – o adevărată avere, care nu-i folosea însă la nimic. În momentul arestării, încearcă să se sinucidă, dar înghite cartuşul cu cianură, în loc să-l strivească între dinţi. „Apoi am fost reţinut şi internat de urgenţă în spital, unde mi s-a făcut o operaţie şi a fost scos cartuşul cu otravă“30, povestea resemnat Puiu Ilie momentul final al arestării sale de către un subofiţer de miliţie, ajutat de un militar în termen, ca urmare a dialogurilor nesăbuite purtate sub influenţa alcoolului cu ceilalţi călători. Printre altele, la finele anului 1951, cînd economia era de trei ani naţionalizată, căuta să se intereseze cum mai merge bursa în România…

Victime colaterale

Constantin Săplăcan, Adrian Ştefănescu, Willi Spindler, Mathias Bohn şi Gheorghe Bîrsan, cei cinci prizonieri de război aflaţi în taberele de repatriere din Italia, paraşutaţi în România Populară în septembrie 1951, nu-şi mai văzuseră familiile, nu mai ştiau nimic din ţară de aproape un deceniu. Naivi, debusolaţi şi lipsiţi de puterea de a supravieţui, fiecare dintre ei a intrat în capcana propriei slăbiciuni. Săplăcan a fost prins beat într-un bufet. Adrian Ştefănescu (pe numele său adevărat Puiu Ilie, un fost mărunt hoţ de găini) a fost arestat într-un tren, în timp ce încerca să vîndă cocoşeii de aur cu care fusese plătit pentru a fi „spion“. În fine, Willi Spindler a decis că el se lasă de spionaj şi s-a predat organelor de miliţie. Această „misiune“ a fost prezentată tovarăşilor consilieri sovietici care tutelau Ministerul Afacerilor Interne al României Populare drept una dintre „reuşitele“ contraspionajului românesc. Pe măsura spionilor care intraseră în frig, ofiţerii Securităţii s-au împăunat şi de această dată cu slăbiciunea şi prostia semenilor, într-un Război Rece care părea fără de sfîrşit şi fără cîştigători.

Singurele operaţiuni directe ale Securităţii îndreptate împotriva „grupului de spioni“ s-au declanşat la 1 decembrie şi în noaptea de 14 spre 15 decembrie 1951. Prima urma să utilizeze informaţiile pe care anchetatorii le obţinuseră de la Willi Spindler şi Săplăcan pentru prinderea celor din grup. Astfel, „pe data de 1 decembrie 1951 s-a organizat în regiunea Munţilor Făgăraş, cu concursul trupelor MAI, înconjurarea locului unde ei au fost paraşutaţi şi au ascuns obiectele, în scopul de a-i prinde şi pe ceilalţi paraşutişti“. Operaţiunea a eşuat: ceilalţi părăsiseră sălaşul indicat de cei doi arestaţi. Au găsit acolo doar un bilet, în care i se fixau lui Săplăcan două întîlniri în Sibiu, dar supravegherea locurilor la momentele indicate nu a avut nici un rezultat: cei trei rămîneau de negăsit. Securiştii s-au mulţumit deocamdată cu ceea ce au găsit în adăpostul paraşutiştilor („în locurile pe care le părăsiseră s-au găsit ascunse două aparate de radio-emisie cu piese de schimb, echipament, armament şi alimente“) şi cu arestarea ţăranilor indicaţi de Săplăcan că i-ar fi găzduit şi oferit hrană31. A doua operaţiune a fost norocoasă pentru năvodul întins de securişti şi a avut ca urmare prinderea lui Bohn şi sinuciderea lui Bîrsan. Aceştia se adăposteau de mai multă vreme într-o şură din Sărata, unde primiseră adăpost de la un ţăran. De mai multă vreme, erau însoţiţi şi sprijiniţi de doi liceeni din Făgăraş, Mircea Coman şi Serafim Ilisei, zis Doru. La mijlocul lunii noiembrie, aceştia îl întîlniseră întîmplător pe şoseaua dintre Scorei şi Porumbacu pe Puiu Ilie, care le-a făcut cunoscut „că sînt venit din Apus cu misiunea de a culege informaţii“. După dezmembrarea grupului, tinerii făgărăşeni i-au adus pe ultimii doi agenţi rămaşi în libertate în comuna Sărata. Aici, adăpostiţi mai întîi în locuinţa părăsită a bunicilor lui Doru Ilisei şi apoi în şura lui Gheorghe Comănici, aceştia au trăit sub imperiul fricii din momentul în care, povesteşte Bohn, „în ziua de 13 decembrie, Doru şi Mircea au venit la noi să ne aducă ştirea că Săplăcan şi cu Spindler sînt arestaţi, aducînd cu ei şi un ziar, iar eu, după această veste, i-am trimis acasă la Sibiu, deoarece ei voiau să stea cu noi“32.

Mathias Bohn i-a trimis astfel pe cei doi liceeni în braţele morţii. De cîteva zile, Mircea Coman se afla sub urmărirea Securităţii. Mărturisindu-i mamei intenţia sa de a pleca în munţi, la instigarea concubinului ei, un informator al poliţiei politice, aceasta şi-a turnat propriul fiu la Securitate, fiind convinsă că, astfel, fiului „i se vor băga minţile în cap“. La locuinţa lui Coman s-a instalat un dispozitiv operativ, care a dus la arestarea sa şi a lui Ilisei în 14 decembrie. Tinerii au intrat imediat pe mîna anchetatorilor. În noaptea de 14 spre 15 decembrie, Serafim Ilisei „a decedat în urma anchetei operative“, fiind ucis în bătaie în faţa ochii prietenului său Mircea Coman, pentru ca acesta să fie convins să vorbească. Drept urmare, în zori se forma o echipă „de securişti şi ostaşi din corpul de gardă“, sprijiniţi şi de 20 de miliţieni, care, „pe baza planului de acţiune“, a dus la capturarea celor doi spioni33. „În jurul orei 7 dimineaţa“, povestea ulterior Bohn, „şura în care eram ascunşi a fost înconjurată de armată. În acelaşi timp, a venit proprietarul să ne anunţe că el a mărturisit că noi sîntem în şură. Bîrsan m-a întrebat dacă e cazul să opunem rezistenţă. Eu i-am spus să facă ce ştie. Atunci a scos o pastilă cu otravă, a înghiţit-o şi a murit pe loc“. Bohn avea să fie executat zece zile mai tîrziu, alături de ceilalţi trei supravieţuitori ai acestei stranii misiuni de spionaj.

Semne de întrebare

În vremea în care vestitul spion sovietic Kim Philby sosise, ca reprezentant al Serviciilor Secrete britanice, la Washington în 1949, ţările-satelit ale blocului comunist erau deja trecute în rapoartele secrete ale foştilor aliaţi ca fiind „de importanţă secundară în plan operaţional“34. Mai mult, aşa cum relevă rapoartele CIA din epocă, odată cu prefigurarea şi izbucnirea războiului din Coreea, singurul obiect de interes anglo-american în Balcani rămînea Iugoslavia, precum şi întreţinerea unui focar de nelinişte pentru sovietici în zonă. Într-un raport din martie 1951 privind „probabilitatea unei invazii în Iugoslavia“, CIA estima că, de la 1 ianuarie şi pînă în martie, armata română îşi sporise efectivele de la 186000 de militari la 205000, crescînd totodată substanţial şi numărul de tancuri T 34 furnizate de către URSS35. În acelaşi raport, se constata că populaţia Statelor Unite nu ar vedea cu ochi buni deschiderea unui nou front în Europa, în condiţiile în care Organizaţia Naţiunilor Unite nu are forţa necesară pentru a interveni în zonă. În acest caz, Statele Unite ar fi trebuit să suporte întregul efort al unui asemenea război, ceea ce era de natură să pună în dilemă administraţia de la Washington. Aşa că s-a preferat evitarea unui conflict pe două fronturi, dar s-a încercat întreţinerea unei posibilităţi de acţiune, prin crearea unei reţele în spatele unui front care exista însă doar în minţile înfierbîntate ale strategilor Războiului Rece. Pe acest front au murit cei despre care v-am vorbit pînă acum.

De partea estică a baricadei, în România, se trecuse nu doar la sporirea efectivelor militare şi la creşterea producţiei în industria militară sesizate de spionajul american, ci şi la celebra deportare a peste 44000 de persoane din zona de frontieră, din Banat şi Oltenia. Aceasta, în fond, putea prefigura posibilul conflict militar al blocului sovietic cu Iugoslavia, cel politic fiind deja declanşat de doi ani, iar măsura era impusă din considerentele operaţionale de asigurare a spatelui frontului. Sovieticii păreau dispuşi să nu mai tolereze ostilitatea tot mai manifestă a lui Tito faţă de Moscova şi aveau date cu privire la legăturile pe care acesta le înfiripa cu anglo-americanii, graţie spionilor din grupul lui Kim Philby. În această masivă angrenare de forţe, cei cinci spioni din grupul lui Săplăcan paraşutaţi în România şi destinul lor ar putea fi rezultatul a orice: de la neglijenţă la trădare, de la avertisment adresat inamicului – şi deci un eşec programat – la o simplă nereuşită, cauzată de un lanţ întreg de ghinioane. Singura certitudine o avem doar cu privire la soarta lor. Dar ceea ce rămîne ciudat e că cei cinci nu au fost instruiţi în legătură cu prezenţa partizanilor anticomunişti atît pe versantul sudic, cît şi pe cel nordic al Munţilor Făgăraş, unde acţionau două grupuri, cel condus de fraţii Arnăuţoiu (în Muscel) şi cel al lui Ion Gavrilă Ogoranu (în Ţara Făgăraşului), a căror existenţă era cunoscută de Serviciile Secrete aliate. De altfel, în memoriile sale, Ion Gavrilă Ogoranu nu spune nimic despre existenţa grupului de paraşutişti al lui Săplăcan36. Într-un interviu pe care mi l-a acordat în 1996, mi-a confirmat însă că aflase de la unii dintre sătenii de la poalele Făgăraşului despre ei, dar modul lor de manifestare l-a determinat să fie prudent, considerîndu-i provocatori ai Securităţii şi nicidecum „agenţi anglo-americani“ trimişi în România37.

A fost într-adevăr, aşa cum se remarca la şedinţa de judecată în care au fost condamnaţi cei patru paraşutişti capturaţi, o reuşită „datorată vigilenţei organelor Securităţii“? A eşuat această acţiune de spionaj-diversiune din cauza pur şi simplu întîmplării sau avem în faţă povestea unui eşec practic programat, prin precara pregătire a celor trimişi în misiune sau chiar ca urmare a unei trădări? Un răspuns posibil îl oferă o analiză a Serviciilor de Contraspionaj româneşti, alcătuită ulterior asupra acestei acţiuni, ce arăta că „pregătirea spionilor a fost precară, mai mult tehnică. A fost neglijată total comportarea lor în RPR, n-au fost învăţaţi să-şi legalizeze situaţia, nu li s-au fixat locuri precise de activitate şi legături. Ca urmare, spionii au vagabondat fără rost, nu au cunoscut date reale despre starea de spirit din RPR, ci au fost supuşi mai degrabă unor prelucrări politice bazate pe fapte ireale“. Acelaşi raport conchidea că singurul lucru perfect realizat în această acţiune de spionaj a fost paraşutarea38...

Se mai ridică un alt semn de întrebare. În cursul anchetelor, atît Săplăcan, cît şi Bohn, deci doi dintre „paraşutiştii“ prinşi, au relatat că, înainte de a sări din avion, „cînd am ajuns deasupra locului de paraşutare, am văzut jos o lumină în formă de L, iar mai încolo am observat o altă lumină care se aprindea şi se stingea, de la o lanternă“39. În condiţiile în care semnalizările nu au aparţinut partizanilor din munţi, nu este exclusă posibilitatea ca acestea să fi aparţinut unor dispozitive speciale, foarte probabil sovietice (ale KGB-ului), menite să ducă la capturarea spionilor. Această ipoteză este întărită de afirmaţiile lui Kim Philby, celebrul spion al KGB-ului strecurat în interiorul Serviciilor Secrete britanice. Poate că doar eroarea pilotului şi lipsa de experienţă a „paraşutiştilor“ a împiedicat capturarea lor pe loc. Căci să ne gîndim un pic: ca reprezentant al Secret Intelligence Service la Washington din 1949 pînă în 1951, legăturile de serviciu ale lui Kim Philby cu CIA i-au permis să furnizeze ofiţerului său sovietic o mare cantitate de detalii asupra operaţiunilor americane şi britanice în ţările lagărului comunist. În Albania, de pildă, Philby a alertat cu privire la primele debarcări navale finanţate de SIS în vara anului 1950 şi cu privire la primele paraşutări ale CIA în noiembrie 1950. Numai în primăvara anului 1951, el a dat controlorului său informaţii precise despre trei grupuri de cîte şase agenţi care au fost capturaţi după paraşutarea lor în Ucraina40.

Pe de altă parte, toţi cei anchetaţi din „grupul Săplăcan“ relevă faptul că în acelaşi avion mai era un grup de agenţi, echipaţi ca şi ei, vorbitori de limbă slavă, care s-au îndreptat cu avionul spre o altă destinaţie de paraşutare. Dacă este să luăm în considerare faptul că raportul Direcţiei de Contraspionaj a Securităţii a scos la iveală că avionul din care au fost debarcaţi spionii deasupra munţilor Făgăraş s-a îndreptat apoi spre est, se poate spune că „grupul Săplăcan“ a fost transportat împreună cu un grup de ucraineni, foarte probabil unul dintre cele date de Philby pe mîna sovieticilor, asupra sorţii cărora agentul KGB-ului comenta în memoriile sale cu o ironie macabră: „Nu ştiu ce s-a întîmplat cu acele grupuri. Dar pot face supoziţii informate“41.

Completul de judecată al Tribunalului Militar, întrunit în 25 decembrie 1951 şi prezidat de generalul Alexandru Petrescu, preşedintele Tribunalului, a fost neîndurător cu inculpaţii, „vinovaţi pentru crima de trădare de patrie şi uneltire contra securităţii externe a Republicii Populare Române“, deşi toţi şi-au recunoscut fapta şi au cerut clemenţă. Cu ocazia procesului, întîmplările de mai sus au ajuns argumente în „dezbateri ideologice“, piese pe tabla de şah a Războiului Rece. Iată un fragment din cuvîntul apărării la proces: „Inculpaţii, crescuţi şi educaţi în spiritul naţionalismului burghez, înrolaţi în armata fascistă, cu conştiinţa lor desfigurată, trăind în mocirla şi promiscuitatea lagărelor de refugiaţi din Germania, Austria şi Italia, au fost captaţi de către Serviciul de Spionaj american pentru desfăşurarea acţiunilor de spionaj la noi în ţară. În aşa-zisele democraţii apusene au văzut cum numai puterea dolarului dirijează dreptul la viaţă al oamenilor, fără să fi avut posibilitatea să vadă cum o generaţie nouă, cu o conştiinţă nouă, alături de URSS în ţările de democraţie populară îşi croiesc viaţa lor nouă, fără exploatarea omului de către om“. În acea zi de Crăciun a anului 1951, în sala Tribunalului Militar Bucureşti, în finalul dezbaterilor, lua cuvîntul procurorul militar de şedinţă, maiorul magistrat Ioan Spulber: „Verdictul pe care îl veţi da trebuie să exprime ura şi mînia poporului nostru în contra imperialiştilor americani şi a agenţilor săi, spionii şi trădătorii de ţară. Această sentinţă trebuie să exprime dragostea înflăcărată a poporului nostru pentru libertate şi democraţie, pentru viaţă şi pace. Prin acest verdict, spuneţi spionilor şi trădătorilor aflaţi în slujba imperialismului războinic că, mergînd în contra patriei, ei merg la moarte!“42. Sentinţa 1553 dată în aceeaşi zi dispunea condamnarea la moarte a lui Săplăcan, Mathias Bohn, Wilhelm Spindler şi Puiu Ilie. Ulterior (în 1952), a fost executat la Braşov şi tînărul Mircea Coman, condamnat pentru găzduirea spionilor şi complicitate la „crima de spionaj“, victimă a delaţiunii propriei mame43. Executarea elevului de liceu este tristul epilog al acestei poveşti.

Un costum din stofă de nailon

În celula lui Săplăcan, în ultimele sale zile de viaţă, atît înainte de proces, cît şi după ce i s-a adus la cunoştinţă că recursul a fost respins, iar sentinţa de condamnare la moarte a rămas definitivă, a fost introdus un informator care a consemnat ceas cu ceas reacţiile acestuia, pe parcursul a 18 ore, tot timpul pe care l-au petrecut împreună. Securitatea spera într-o ultimă spovedanie a spionului pe cale să intre în frigul morţii. Stelian Tomescu, fost agent al Serviciului Secret de Informaţii, care se ocupa de acţiunile de contraspionaj în vechea Românie, pus în închisoare în slujba Securităţii, a lăsat un „raport“ cutremurător, o delaţiune despre ultimele ore ale unui om care ştia că sfîrşitul este aproape.

„În aceste 18 ore am aflat de la dînsul următoarele: este din Ocna Dejului, are 29 de ani. Are patru clase primare, o mulţime de surori şi fraţi, din care jumătate sînt vitregi. După ce a terminat şcoala primară, a păscut vaci, a păscut cai, a fost slugă la chiaburi, salahor, zilier, ucenic la o lăcătuşărie; după 1940, a lucrat la Întreprinderea de Avioane din Braşov, într-una din sălile de montaj, ca ajutor de montor, muncitor necalificat. În 1943 a fugit în Ungaria. A fost prins şi a stat la Cluj, la închisoarea din strada Farkas, unde pe atunci era un lagăr. Săplăcan vorbeşte foarte incoerent, cîteodată extrem de încurcat, vorbeşte greoi, deci a rămas pentru mine complet neclar cum de nu a fost recrutat în timpul războiului pînă la 21 de ani, de ce a fugit în Ungaria“. Cum ştim însă că mărturisise anchetatorilor, dar nu simţea că poate să-şi declare această slăbiciune tovarăşului de celulă, motivul era unul prozaic: voia să-şi vadă mama. Dar să continui relatarea fostului agent SSI Tomescu: „Săplăcan a mai stat şi într-un lagăr din Ungaria de nord, lîngă Losoncz, de unde în 1944 s-a înrolat într-una din diviziile SS care au fost formate la sfîrşitul lui 1943 din elemente tinere din ţările ocupate. După ce s-a înrolat la nemţi, a fost trimis în Olanda, la Weuhaag, într-o tabără SS, unde a fost instruit. Aici era împreună în majoritate cu unguri, dar erau şi francezi, danezi, şvabi din Banat şi polonezi. În august 1944 a fost trimis cu unitatea lui în Iugoslavia, avea rangul de Unter Wachtmeister (fruntaş). În Iugoslavia, unitatea lui a luptat în Slovenia de Nord împotriva partizanilor lui Tito. În luptele din jurul oraşului Goradze a fost rănit uşor la picior, refăcîndu-se după cîteva săptămîni. A luptat într-un comando, în diferite sate. În ianuarie 1945, divizia lui s-a retras prin Austria, trecînd şi prin Viena. Armistiţiul, adică capitularea [s-a corectat din mers Tomescu – n.n.], îl găsesc în [sic!] Germania de Vest. Americanii l-au internat şi în 1945 se afla într-un lagăr din Frankfurt pe Main. Săplăcan povesteşte că nu a stat tot timpul în lagăr şi că a fost în diferite oraşe, cel puţin, el povesteşte că, de pildă, la Düsseldorf nu pare că se mai văd urme ale bombardamentelor, trenurile merg regulat şi, într-un orăşel al cărui nume nu era în stare să-l pronunţe (însă bănuiesc că era vorba de orăşelul Stendhal din Altmark), a văzut într-o vitrină un costum bărbătesc, din stofă de nailon... Povestea este extrem de incoerentă, neclară şi încurcată. În noiembrie 1951 a fost arestat la Braşov. A venit acasă din Germania pentru că îi era dor de mamă, de surori, de fraţi. Spune că a venit cu trenul pînă în Ungaria şi că a trecut graniţa în România noaptea, pe undeva pe lîngă Arad... Lei avea încă din Ungaria. Ca să nu se mai încurce în minciuni, nici nu l-am întrebat mai departe. După ce a fost arestat la Braşov, a fost dus la Sibiu şi de aici a fost adus la Bucureşti. Nici nu ştie unde se află. La anchetă, el nu scrie, povesteşte numai, iar anchetatorul scrie. Dar ce anume povesteşte el, asta nu spune Săplăcan...

Despre cazul lui nu spune absolut nimic, numai în general a observat odată, în cursul unei discuţii, că «dacă eşti prost, să stai lîngă mama. Eu am fost prost şi am păţit-o. Am căzut dintr-o nenorocire într-alta şi tare mi-e teamă că am să termin prost». Despre Ungaria povesteşte diferite amintiri din lagăr. De pildă, despre un ţigan care juca cărţi, despre regimul sever din lagărul de la Losoncz, despre felul cum erau închiriaţi să lucreze la ţărani, ce bine trăiau la ţărani, aventuri cu fete etc. Despre Olanda povesteşte că a cunoscut acolo o mulţime de lume, băieţi tineri din locuri al căror nume nici nu-l poate pronunţa. Despre Iugoslavia povesteşte că partizanii nu glumeau deloc. Cînd făcea paza în jurul unui sat, era împreună cu un şvab din Banat, Gramner, şi cu acest Gramner discuta el: «Ce căutăm noi aici? Ce-am pierdut noi aici? Partizanii ăştia ne omoară într-o zi şi vom muri fără de a şti: pentru ce?». I-a propus lui Gramner să treacă cu el împreună la partizani, poate că în felul ăsta vor ajunge înapoi în România. S-au înţeles să ia cu ei o mitralieră şi două lăzi de cartuşe şi, cînd se face ziuă, să treacă prin pădure – dincolo erau partizanii. Planul a căzut, fiindcă Gramner era un fricos. «Dacă planul ar fi reuşit, nu m-aş fi nenorocit...», spune Săplăcan.

Despre Germania povesteşte Săplăcan multe, dar temele sînt vădit pregătite: nemţii îi urăsc pe americani şi vorbesc cu mirare despre ruşi etc. Altădată, cînd uită lecţia, povesteşte că în Germania se găsesc de toate, lumea trăieşte bine. Povesteşte de cinematografe, de filme, de fete, de dancing-uri, de băuturi, de ţigări americane şi – ciudat lucru – despre cantitatea de calorii a meniului din lagăr. El, de pildă, ştie că într-un timp mînca zilnic 4300 de calorii, adică exact cît are la noi şi probabil şi în alte ţări un aviator pe zi. Alte teme pe care le-a povestit erau: amintiri din copilărie, aventuri galante, bancuri. Cazul meu nu-l prea interesa pe el. A pus numai cîteva întrebări banale. În schimb, asculta cu interes ceea ce i-am povestit lui despre Aiud...

Marţi, 25 decembrie [ziua procesului – n.n.] era cam agitat. Într-un moment dat, mi-a spus foarte enervat: «Să nu mă mai întrebaţi nimic, nu ştiu nimic!». Îl întrebasem doar dacă ştie ceva despre proces. Trebuie să observ că, altfel, era foarte cuviincios, politicos, colegial. Nu m-a lăsat nici măcar să mătur, mi-a oferit mereu din ţigările lui... Seara, pe la opt, a apărut în celulă îmbrăcat ca paraşutist. Cînd şi-a luat ochelarii de pe cap, s-a uitat disperat şi îngrijorat la mine – era demascat. Şi-a dat seama că eu ştiu de-acum că m-a minţit. Cum să iasă din încurcătură? Problema era prea gravă pentru acest om simplu şi, în fond, bun, un băiat care are mult bun-simţ! De altfel, s-a văzut că era distrus, copleşit de evenimentele zilei. S-ar fi uşurat dacă ar fi putut vorbi, dar cum să vorbească cu mine, pe care m-a minţit, cum să povestească acum un roman întreg, el, care oricum nu prea ştie să vorbească, şi mai cu seamă acum, cînd este complet zdrobit, buimăcit? A ales calea cea mai simplă: nu vorbea deloc. S-a aruncat pe pat, era zdrobit, respira greu. Fuma ţigări una după alta, gemea. Cînd a fost adusă mîncarea, abia de s-a atins de ea. După stingere, a fost chemat la birou şi s-a întors tîrziu. M-am trezit. «Nu vă supăraţi că vă deranjez», a fost tot ce a spus. Dimineaţa n-am vorbit mai nimic. Stătea cu capul între mîini, suspina şi gemea întruna. Şi fuma. La opt a fost chemat la birou şi s-a întors la trei. S-a aruncat pe pat. Nu dormea. S-a uitat fix în tavan. La patru a fost scos. Era aşa de zăpăcit, absent şi nefiresc în gesturile lui şi în modul cum se comporta, că a şi uitat de a-şi lua rămas bun. Cu toate că sergentul i-a spus «Luaţi tot ce aveţi», a uitat nişte nimicuri pe masă“44.

Procesul-verbal

„Noi, locotenent-major magistrat Pîrvan Gheorghe, procuror militar de pe lîngă Parchetul Militar Bucureşti, însoţit fiind de grefierul Anastasiu Gheorghe în executarea sentinţei nr. 1533/951, rămasă definitivă şi devenită executorie, ne-am transportat la Penitenciarul Jilava în vederea executării pedepsei cu moartea a condamnaţilor Săplăcan Constantin, Ilie Puiu, Spindler Willi şi Bohn Mathias. Transportîndu-ne în comuna Jilava, la Penitenciarul Jilava, unde condamnaţii de mai sus sînt deţinuţi şi unde a fost ales şi locul de execuţie al [sic!] pedepsei, astăzi, 26 decembrie 1951, la orele 16, am sosit la penitenciar. Aici am găsit prezenţi pe maiorul de Securitate Farcaş Alexandru, delegat din partea autorităţilor superioare locale, medicul legist al penitenciarului, Cohlman Avram, şi directorul acestui penitenciar, căpitanul Maromete Niculae. La ora 16.30, fiind fixată execuţia, înainte de această oră însoţiţi fiind de maiorul Farcaş Alexandru, de căpitanul Maromete Niculae şi de grefier, am mers la fiecare celulă unde se aflau condamnaţii, încunoştinţîndu-i că a sosit timpul să expieze faptele săvîrşite. A fost întrebat fiecare condamnat în parte dacă mai are ceva de mărturisit sau vreo dorinţă. La ora 16.20, după ce s-a primit raportul comandantului grupei de execuţie, s-a dispus să se citească oamenilor din grupa de execuţie de către grefier sentinţa de condamnare şi expunerea faptelor săvîrşite de condamnaţi. După aceasta, s-a ordonat aducerea condamnaţilor sub escortă. Fiecare a fost însoţit de patru gardieni ai Penitenciarului Jilava, ce au adus pe condamnaţi pînă la stîlpii de execuţie, însoţiţi fiind şi de directorul penitenciarului. Condamnaţii au fost legaţi la ochi şi apoi de stîlpii de execuţie, cu spatele către grupa de execuţie. După îndeplinirea celor de mai sus, am ordonat comandantului grupei executarea. Comandantul grupei, luînd comanda, a pregătit armele, ochirea şi focul. Condamnaţii fiind executaţi, medicul Penitenciarului Jilava a constatat moartea celor de mai sus. După o oră de la execuţie, cadavrele s-au dat în primirea directorului Penitenciarului Jilava pentru cele legale. Drept care am încheiat prezentul proces-verbal în patru exemplare“45. Procesul-verbal este semnat de procurorul militar, de grefier, de medicul şi de comandantul închisorii.

Acţiunile Securităţii nu s-au încheiat odată cu execuţia. Primul pas a fost recuperarea dosarului de la instanţa de judecată – fiind o „afacere de spionaj“, era de preferat ca interogatoriile şi toate celelalte documente înaintate de Securitate către Tribunalul Militar să fie bine păzite de orice ochi curioşi. În 10 ianuarie 1952, colonelul Butyka Francisc înainta Tribunalului adresa 40552: „Rugăm a se preda delegatului nostru, în interesul unor cercetări, dosarele grupului de spioni Săplăcan Constantin şi alţii“. Interogatorii, adrese, declaraţii, fotografii, schiţe şi altele au fost cusute în cincisprezece volume. Într-unul dintre acestea, printre fotografiile corpurilor delicte, figurează mai multe folii de aspirine Bayern. Deasupra muntelui de dovezi înalt cît un stat de om care a dus la moartea celor cinci paraşutişti şi doi adolescenţi care i-au ajutat tronează o ultimă rezoluţie a sublocotenentului de securitate Petre Dumitru, cel ce se ocupase de ordonarea documentelor: „Lucrarea fiind terminată, propunem clasarea dosarului la Arhiva Secretă“46. Se aprobă, iar dosarul primeşte numărul de registru 10716.

Dar, şi după aceea, mai multe note, rezoluţii şi adrese au continuat să fluture deasupra celor morţi. Mai întîi, în 18 ianuarie 1952, banii confiscaţi de la paraşutişti ajung la Banca RPR, de unde Securităţii i se trimite o chitanţă: „Către Direcţiunea Generală a Securităţii Poporului. Prin prezenta confirmăm primirea adresei dumneavoastră cu numărul 41075, împreună cu 238 monede aur a 20 franci francezi şi 177899 lei, confiscate în baza sentinţei 1553 din 25 decembrie 1951, rămasă definitivă“. O săptămînă mai tîrziu, buletinele falsificate ale spionilor au fost trimise de către Securitate la Miliţie, spre expertiză şi luare-aminte. Apoi, într-o „notă de materialul cu care a fost înzestrat grupul de spioni în frunte cu Săplăcan Constantin, paraşutaţi pe ziua de 18 octombrie 1951 în Munţii Făgăraşului“47, s-a făcut, urmărindu-se declaraţiile date în anchete, un inventar integral al echipamentului acestora. Pe notă, rezoluţia şefului Securităţii, generalul Pintilie Gheorghe, indică să se verifice „dacă au fost găsite toate materialele, aşa cum rezultă din declaraţii şi să se vadă ce lipseşte“. Ca urmare, se face o listă cu „materialele găsite“ şi o alta cu „ce materiale mai trebuie găsite“. Printre acestea din urmă figurau „1 aparat numai de recepţie, 1 aparat de emisie-recepţie complet, 1 baterie uscată, 1 pînză cauciucată, 2 hărţi, 2 pistoale de buzunar, 1 pistol mitralieră, 2 foi de cort, 2 lanterne, 2 saci dormit“48. Într-o adresă din 20 iunie 1952, Direcţia Regională de Securitate Sibiu comunica Bucureştiului: „raportăm că în zilele de 5, 6, 7, 8 şi 9 iunie a.c. s-a organizat o echipă din cadrele Securităţii Sibiu care a efectuat un control în Munţii Făgăraşului şi Argeşului, în scopul găsirii materialelor ascunse de spionii paraşutaţi în octombrie 1951 în regiunea mai sus arătată. Astfel, la scotocirea efectuată în ziua de 8 iunie a.c. în Muntele Cioarecu, a fost identificat locul unde bandiţii au ascuns materialele pe o suprafaţă de circa 500 de metri pătraţi, în baloturi izolate în număr de opt, ascunse sub grămezi de curăţituri de brad, iar altele îngropate în pămînt“. A lipsit de pe lista materialelor care „mai trebuiau găsite“ şi nu a fost niciodată descoperit cel de-al patrulea aparat de emisie-recepţie, ascuns de Săplăcan. În locul indicat de el în anchetele din ultimele sale zile, s-a aflat doar o foaie de cort în care era cusută pînza unei paraşute.

*

Singurul efect al acestei afaceri de spionaj a fost un schimb dur de replici între autorităţile române şi cele americane. În 11 decembrie 1951, Ministerul Afacerilor Externe român remitea nota verbală cu numărul 7982 Legaţiei Statelor Unite la Bucureşti, în care se reluau o serie de acuzaţii dintr-o declaraţie a Guvernului RPR din 5 decembrie, acelaşi an. Acuzaţiile incriminau faptul că „politica externă a Statelor Unite faţă de ţara noastră s-a manifestat ca o politică de aţîţare la război şi de uneltiri contra poporului nostru“. Răspunsul Legaţiei a sosit după nouă zile: „Pe baza instrucţiunilor primite, respingem acuzaţiile ridicole cuprinse în nota verbală. Guvernul SUA nu poate evita concluzia că acest incident fantastic a fost inventat de către Guvernul Român exclusiv cu scopul de a furniza o oarecare bază pentru campania generală de propagandă îndreptată în prezent împotriva Statelor Unite. Scopurile acestei campanii de propagandă şi ale invenţiei unor asemenea incidente sînt cel mai bine cunoscute celor care controlează Guvernul român. Guvernul Statelor Unite nu este dispus să le acorde demnitatea unui alt comentariu“49. Nota remisă de Legaţia Statelor Unite a fost, bineînţeles, respinsă de Ministerul Afacerilor Externe român.

Am avut ocazia să consult multe dintre actele privind această aşa-zisă afacere de spionaj cuprinse în cele 15 volume, îndosariate în arhiva Securităţii sub cota 10716. Vreme de cîteva zile, în cursul anului 1995, în baza unor aprobări legal obţinute, am citit, m-am cutremurat şi am extras notiţe sumare, ce au documentat acest text. Din nefericire, precum ofiţerul de Securitate Petre Dumitru, autorul referatului din martie 1952 de clasare a dosarului la Arhiva Secretă, peste ani, un alt ofiţer, Florin Pintilie, din conducerea Arhivelor Serviciului Român de Informaţii (instituţia care a preluat arhivele Securităţii), a decis reclasarea lui în categoria celor strict secrete, după cum mi-au confirmat istorici care au dorit să-l consulte ulterior. Cele întîmplate la finele anului 1951 pînă la tragicul sfîrşit al celor paraşutaţi în frigul morţii au fost considerate „o acţiune de spionaj-contraspionaj“ şi, prin urmare, dosarul a rămas pînă nu demult închis în Arhiva Secretă SRI50. Ca urmare, m-am simţit dator o vreme să-i atenţionez pe cei ce au dorit să afle detaliile acestei poveşti încheiate cu o sentinţă în ziua de Crăciun a anului 1951 şi punerea ei în aplicare a doua zi că, în conformitate cu stupida opinie a autorităţii române în domeniu, adică a arhivistului-şef de la SRI, informaţiile conţinute în dosarul 10716 şi implicit în acest text sînt secrete de stat şi privesc acum, la o jumătate de secol de la consumarea evenimentelor, securitatea naţională a României. Din fericire, am aflat că acum se poate vorbi legal despre grupul paraşutiştilor conduşi de Săplăcan – se pare că dosarul a fost din nou declasificat. Chiar dacă lucrurile nu ar sta astfel, înţeleg să îmi asum întreaga răspundere a divulgării acestor secrete ale spionilor care au intrat în frig şi vă atenţionez că dumneavoastră, stimaţi cititori, aţi devenit complici la toată această poveste. Acum, după paraşutarea lor deasupra Munţilor Făgăraş în 1951, Constantin Săplăcan, Mathias Bohn, Gheorghe Bîrsan, Willi Spindler şi Puiu Ilie, alături de complicii lor, liceenii Serafim Ilisei, ucis în anchetă, şi Mircea Coman, executat, ies din frigul unei morţi despre care nu trebuie să se ştie nimic.

2 Se cuvine să precizăm că, mai întîi, o relatare a acestui caz a apărut, într-o formă comprimată şi fără aparatul critic adecvat, într-o revistă de popularizare a istoriei (vezi Dosarele Istoriei, nr. 17/1998, pp. 30-35).

3 Arhiva Serviciului Român de Informaţii, Fond Documentar, dosarul nr. 10716, vol. 1, fila 3 şi următoarele (în continuare, întrucît acesta este singurul volum citat din arhivele SRI, vom menţiona doar numărul volumului şi fila, fără a reveni asupra cotei). Practic, întregul volum 1 al dosarului conţine relatări ale momentelor prin care au trecut cei cinci înainte de a fi racolaţi de către serviciile de spionaj anglo-americane.

4 Vol. 1, fila 139.

5 Vol. 1, filele 240-246.

6 Vol. 11, filele 2-3.

7 Vol. 1, filele 462 şi următoarele (ancheta sa cu privire la periplul anterior racolării numără 40 de file).

8 Vol. 1, fila 511.

9 Vol. 1, fila 36.

10 Vol. 11, fila 15.

11 Vol. 1, fila 36.

12 Vol. 1, filele 140-141.

13 Vol. 1, filele 246-247.

14 Vol. 1, fila 464.

15 Vol. 1, fila 4.

16 Vol. 1, fila 68.

17 Vol. 1, fila 85.

18 Vol. 11, filele 15-35, raport din 12 ianuarie 1952, destinat lui Mişa Protopopov, fost spion sovietic, devenit unul dintre şefii Contraspionajului din Securitate.

19 Vol. 1, fila 87.

20 Vol. 12, fila 220.

21 Vol. 1, fila 6.

22 Vol. 13, filele 44-45.

23 Vol. 1, fila 6.

24 Vol. 1, fila 21.

25 Vol. 1, filele 448-450.

26 Vol. 10, fila 1.

27 Vol. 10, fila 6.

28 Vol. 10, fila 12.

29 Vol. 11, filele 294-295.

30 Vol. 1, fila 478.

31 Vol. 13, filele 6-26.

32 Vol. 1, filele 220-221.

33 Vol. 10, fila 120.

34 Un raport al Consiliului Naţional de Securitate din 14 septembrie 1949, declasificat în 19 septembrie 1977 (NSC, 000/58, GAS, 10-20-77) arată liniile directoare ale politicii SUA faţă de statele-satelit sovietice: „Aceste state au, în sine un rol secundar pe scena europeană. Ar putea avea un rol important integrate într-o Europă liberă; în lumea curentă a confruntării bipolare rămîn cu rolul de subalterni politico-militari ai puterii sovietice, ca parte a monolitului sovietic“ (par. 2). Printre măsurile active, se preconiza „încurajarea naţionalismului ca răspuns la ofensiva stalinistă“ (par. 49).

35 Central Intelligence Agency, National Intelligence Estimate: Probability of an invasion of Yugoslavia in 1951, NIE, 29, 20 martie 1951, pp. 4-6.

36 Ion Gavrilă Ogoranu, Brazii se frîng, dar nu se îndoiesc, Editura Marineasa, Timişoara, 1993, vol. 1, pp. 193-240 (care acoperă perioada de „acţiune“ a grupului Săplăcan).

37 Interviu realizat în 14 iunie 1996.

38 Vezi nota 2 de la pagina 32.

39 Vol. 1, fila 521.

40 Cristopher Andrew, Oleg Gordievski, KGB. Istoria secretă a operaţiunilor sale externe de la Lenin la Gorbaciov, Editura All, Bucureşti, 1994, p. 275.

41 Ibidem.

42 Vol. 13, fila 42.

43 Actele procesului „lotului Săplăcan“ se află în volumul 8 al dosarului 10716. Informaţia executării lui Mircea Coman ne-a fost furnizată de lucrarea Exterminaţi în temniţele comuniste (1945-1989). Listă parţială, alcătuită de Cicerone Ioniţoiu şi pusă la dispoziţia noastră de către autor.

44 Vol. 11, filele 308 şi urm.

45 Vol. 8, fila 44.

46 Vol. 12, fila 324.

47 Vol. 8, filele 48-49.

48 Vol. 8, filele 50-52.

49 Vol. 12, fila 58.

50 Informaţie primită de la Dorin Dobrincu, cercetător la Institutul „A.D. Xenopol“ din Iaşi. Acestuia i-am oferit cota dosarului spre a-l putea solicita pentru consultare, dar cercetătorul a fost refuzat, motivîndu-se că dosarul a fost reclasificat secret, întrucît priveşte o acţiune de spionaj şi deci siguranţa naţională a României.