Philippa Gregory, The White Princess

Copyright © 2013 by Philippa Gregory Limited

Originally published by Touchstone, a division of Simon & Schuster, Inc.

All rights reserved

© 2015 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-5280-8

ISBN PDF: 978-973-46-5281-5

ISBN print: 978-973-46-4448-3

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: Portretul lui Elizabeth de York (1465-1503), autor necunoscut

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

PHILIPPA GREGORY, una dintre cele mai renumite scriitoare britanice contemporane de ficţiune istorică, s-a născut în 1954, în Kenya. La vîrsta de doi ani, s-a mutat în Anglia împreună cu familia. A absolvit secţia de istorie a Universităţii din Sussex şi şi-a luat doctoratul în literatura secolului XVIII la Universitatea din Edinburgh. A lucrat o vreme ca jurnalist şi producător la radio BBC, însă pasiunea pentru istorie şi literatură a îndemnat-o să se dedice scrisului. Autoare prolifică, Philippa Gregory a publicat pînă în prezent peste douăzeci de romane, dintre care amintim: Windeacre (1987), The Favoured Child (1989), A Respectable Trade (1992), The Other Boleyn Girl (2001; Surorile Boleyn, Polirom, 2008, 2013), distins un an mai tîrziu cu premiul Parker Romantic Novel of the Year şi ecranizat de studiourile Miramax, The Queen’s Fool (2003), The Virgin’s Lover (2004), The Constant Princess (2005), The Boleyn Inheritance (2006; Moştenirea Boleyn, Polirom, 2009, 2014), The Other Queen (2008), The White Queen (2009; Regina albă, Polirom, 2010, 2014), The Red Queen (2010; Regina roşie, Polirom 2011, 2014), The Kingmaker’s Daughter (2012; Fiica eminenţei cenuşii, Polirom, 2013), Changeling (2012; Copilul zînelor, 2013). Cărţile sale s-au bucurat de un succes răsunător în întreaga lume şi au fost deja traduse în foarte multe limbi.

Lui Anthony

Castelul Sheriff Hutton, Yorkshire,
toamna anului 1485

Aş vrea să nu mai visez. Dumnezeule, cum aş vrea să nu mai visez!

Sunt nespus de obosită; nu-mi doresc decât să dorm. Aş vrea să dorm toată ziua, din zori şi până-n amurgul ce se aşterne în fiecare seară puţin mai devreme şi puţin mai trist. Peste zi, nu mă gândesc decât la somn. Noaptea însă, încerc doar să rămân trează…

Mă duc în odăile lui tăcute, oblonite, să mă uit la lumânarea din care se prelinge ceara în sfeşnicul de aur, arzând încet de-a lungul orelor sorocite, cu toate că el nu va mai vedea vreodată lumina. Servitorii aprind o lumânare nouă în fiecare zi, la amiază; fiecare ceas se topeşte puţin câte puţin, deşi pentru el timpul nu mai înseamnă nimic. Pentru el, aflat în beznă veşnică, încremenit în eternitate, timpul nu mai există, deşi asupra mea apasă atât de greu. Cât e ziua de lungă, aştept aşternerea lentă a înserării cenuşii şi dangătul de jale al clopotului vestind rugăciunea de seară, când pot să mă duc în capelă şi să mă rog pentru sufletul lui, cu toate că el nu va mai auzi nici şoaptele mele, nici psalmodierile îngânate de preoţi.

Pe urmă pot să merg la culcare. Dar când mă bag în pat, nu îndrăznesc să dorm, căci nu pot îndura visele ce vin. Îl visez pe el. Îl visez iarăşi şi iarăşi.

Toată ziua, am grijă ca faţa mea să zâmbească precum o mască, să zâmbească la nesfârşit, cu dinţii dezveliţi, cu ochii luminoşi, cu pielea ca un pergament întins din cale-afară, subţire ca hârtia. Am grijă ca glasul meu să sune limpede şi dulce, rostesc cuvinte fără înţeles şi câteodată, când mi se cere, chiar cânt. Noaptea mă prăbuşesc în patul meu de parcă m-aş îneca într-o apă întinsă, de parcă m-aş scufunda în adâncul ei, de parcă apa m-ar lua în stăpânire, furându-mă ca pe o sirenă. Preţ de o clipă, simt o mângâiere adâncă, de parcă, odată scufundată, durerea mea s-ar putea scurge, de parcă ar fi râul Lete, ai cărui curenţi au puterea de a aduce uitarea şi de a mă purta în peştera somnului; dar pe urmă vin visele.

Nu-i visez moartea – ar fi cel mai cumplit dintre coşmaruri dacă l-aş vedea căzând în luptă. Însă nu visez niciodată bătălia, nu-i văd ultima şarjă, drept în inima gărzii lui Henric Tudor. Nu-l văd spintecând în dreapta şi-n stânga ca să-şi croiască drum. Nu văd cum înaintează năvalnic oştirea lui Thomas Stanley, îngropându-l sub copitele cailor când e azvârlit din şa. Cu braţul ce ţine spada neputincios, doborât de şarja nemiloasă de cavalerie, strigând: „Trădare! Trădare! Trădare!“. Nu-l văd pe William Stanley ridicând de jos coroana lui şi aşezând-o pe capul altuia.

Nu visez nimic din toate astea şi-i mulţumesc lui Dumnezeu că-mi arată măcar atâta îndurare. Acestea îmi sunt gândurile neîncetate de pe timpul zilei, de care nu pot scăpa. Sunt reveriile sângeroase ce-mi umplu mintea în timp ce păşesc şi vorbesc senină despre căldura nefirească, despre uscăciunea pământului, despre recolta proastă de anul ăsta. Însă visele nopţilor mele sunt mai dureroase, mult mai dureroase, căci atunci visez că mă aflu în braţele lui şi că mă trezeşte cu o sărutare. Visez că ne plimbăm într-o grădină, ţesând planuri pentru viitor. Visez că sunt grea cu pruncul lui, îi simt palma caldă pe pântecul rotunjit, el îmi zâmbeşte încântat, iar eu îi făgăduiesc că vom avea un fiu, fiul de care are nevoie, un fiu pentru Casa de York, un fiu pentru Anglia, un fiu pentru noi doi. „Îl vom boteza Arthur“, spune el. „Îl vom boteza Arthur, asemenea lui Arthur din Camelot, îl vom boteza Arthur, pentru Anglia.“

Când mă deştept şi înţeleg că am visat iarăşi, durerea pare să fie mai cumplită în fiecare zi. Dumnezeule, cum aş vrea să nu mai visez!

Scumpa mea fiică Elizabeth,

Inima şi rugăciunile mele sunt cu tine, copilă dragă; acum însă, mai mult ca oricând, trebuie să joci rolul reginei care te-ai născut să fii.

Noul rege, Henric Tudor, îţi porunceşte să vii la mine, la palatul Westminster din Londra, şi să-ţi aduci surorile şi verişorii. Bagă de seamă: nu a tăgăduit logodna voastră. Mă aştept ca lucrurile să meargă înainte.

Ştiu că nu la asta ai nădăjduit, draga mea; dar Richard a murit şi partea aceea a vieţii tale s-a terminat. Henric e învingătorul, iar noi avem acum misiunea de a te face soţia lui şi regina Angliei.

Îmi vei da ascultare în privinţa încă unui lucru: vei zâmbi şi te vei arăta voioasă, ca o mireasă ce vine la logodnicul ei. O prinţesă nu-şi arată jalea în faţa întregii lumi. Te-ai născut prinţesă şi eşti urmaşa unui şir lung de femei curajoase. Ridică-ţi fruntea şi surâde, draga mea. Te aştept şi voi fi şi eu surâzătoare.

Mama ta iubitoare,

Elizabeth R

Regina văduvă a Angliei

Citesc epistola cu oarecare atenţie, căci mama n-a fost niciodată femeia care să spună lucrurile pe şleau şi orice vorbă a ei are mai multe înţelesuri. Mi-o imaginez în culmea bucuriei datorită noii şanse la tronul Angliei. E o femeie de neînfrânt; am văzut-o învinsă şi doborâtă, dar niciodată, nici măcar când a rămas văduvă, nici măcar atunci când durerea a adus-o la un pas de nebunie, n-am văzut-o umilă.

Îi înţeleg pe dată porunca de a mă arăta fericită, de a uita că bărbatul pe care-l iubesc e mort, azvârlit într-un mormânt anonim, de a făuri viitorul familiei mele modelându-mă cu forţa ca să devin soţia duşmanului său. Henric Tudor a venit în Anglia după ce şi-a petrecut toată viaţa aşteptând, şi a câştigat această bătălie, l-a înfrânt pe regele de drept, pe iubitul meu, Richard, iar acum eu fac parte, la fel ca Anglia însăşi, din prada de război. Dacă Richard ar fi câştigat bătălia la Bosworth – şi cine a crezut că n-o va câştiga? –, i-aş fi devenit regină şi soţie iubitoare. A căzut însă, răpus de săbiile trădătorilor, ale celor care au luat arma în mână şi au jurat să lupte pentru el. Trebuie să mă mărit cu Henric, iar cele şaisprezece luni minunate în care am fost iubita lui Richard, aproape regină, la curtea lui, iar el mi-a fost odorul inimii, vor fi date uitării. Chiar aş face bine să sper că vor fi date uitării. Va trebui să le uit şi eu.

Citesc scrisoarea mamei sub arcada casei de pază a marelui castel Sheriff Hutton, apoi mă întorc şi intru în sala cea mare, unde arde focul în căminul de piatră, iar aerul e călduţ şi înceţoşat de fumul lemnelor. Mototolesc foaia de hârtie şi o arunc în mijlocul buştenilor încinşi, privind-o cum arde. Orice aluzie la iubirea mea pentru Richard şi la făgăduinţele pe care mi le-a făcut el trebuie distrusă astfel. Am de ascuns şi alte taine, mai cu seamă una. Am crescut ca o prinţesă vorbăreaţă, la o curte deschisă, însufleţită de preocupări intelectuale, unde orice gând putea fi gândit, rostit şi scris; dar în anii scurşi de la moartea tatălui meu am căpătat deprinderile tăinuitoare ale unei spioane.

Ochii mi se umplu de lacrimi din pricina fumului de la foc, dar ştiu că plânsul n-are rost. Îmi frec obrajii şi merg să-i caut pe copii în odaia cea mare din vârful turnului de la soare-apune, ce le serveşte drept sală de studiu şi de joacă. Sora mea Cecily, care are şaisprezece ani, cântă cu ei în dimineaţa asta; urcând treptele de piatră, le aud glasurile şi bătaia ritmică a tamburinei. Când deschid uşa, ei se întrerup şi-mi cer să ascult un canon pe care l-au compus. Sora mea Anne, care are zece ani, a avut încă din fragedă pruncie cei mai buni preceptori; vara noastră, Margaret, de doisprezece ani, are ureche muzicală, iar fratele ei, Edward, de zece ani, are o voce curată, de sopran, dulce precum sunetul flautului. Îi ascult şi la urmă îi aplaud.

— Acum am să vă dau o veste.

Edward Warwick, frăţiorul Margaretei, îşi ridică fruntea înnegurată de deasupra tăbliţei şi întreabă, oropsit:

— Doar nu pentru mine? Doar nu ai veşti pentru Teddy?

— Ba da, pentru tine, pentru sora ta, Maggie, pentru Cecily şi Anne. O veste pentru voi toţi. Aşa cum ştiţi, Henric Tudor a câştigat bătălia şi va fi noul rege al Angliei.

Aceşti copii sunt vlăstare regeşti; au chipul mohorât, dar sunt prea bine educaţi ca să scoată o vorbă de regret pentru unchiul lor Richard cel căzut. Aşteaptă doar să audă ce urmează.

— Noul rege Henric va fi un suveran bun pentru supuşii săi credincioşi, continui, simţind că mă dispreţuiesc pentru că repet vorbele rostite de sir Robert Willoughby când mi-a dat scrisoarea mamei. Şi a chemat toţi copiii Casei de York la Londra.

— Dar va fi rege, spune sec Cecily. Va fi rege.

— Bineînţeles că va fi rege! Cine altcineva? (Mă încurc în întrebarea ce mi-a scăpat fără voie.) El, fireşte! Oricum, a câştigat coroana. Ne va reda bunul nume şi ne va recunoaşte ca prinţese de York.

Cecily se bosumflă. În săptămânile de dinaintea plecării la luptă, regele Richard i-a dat poruncă să se mărite cu Ralph Scrope – aproape un nimeni – ca să se asigure că Henric Tudor n-o poate pretinde drept soţie, ca a doua alegere după mine. Ca şi mine, Cecily e prinţesă de York; căsătoria cu oricare dintre noi două îi dă bărbatului în cauză dreptul de a pretinde tronul. Eu am încetat să fiu atrăgătoare când au început bârfele cum că aş fi ibovnica lui Richard, iar Richard a înjosit-o şi pe Cecily, condamnând-o la o căsătorie de rang inferior. Acum, ea susţine că uniunea n-a fost consumată, că nu-i dă nici o importanţă, că mama va cere să fie anulată; dar probabil că e lady Scrope, soţia unui învins din tabăra York, iar când ni se vor reda titlurile regale şi vom redeveni prinţese, va fi nevoită să păstreze numele acestuia şi propria înjosire, chiar dacă nimeni nu ştie unde se află azi Ralph Scrope.

— Ştii, eu ar trebui să fiu rege, spune micul Edward, trăgându-mă de mânecă. Eu vin la rând, nu?

Mă întorc spre el şi-i răspund cu blândeţe:

— Nu, Teddy. Nu poţi fi rege. E adevărat că te tragi din Casa de York şi că unchiul Richard te-a numit cândva moştenitorul lui, dar el e mort, iar noul rege va fi Henric Tudor. (Îmi aud glasul tremurând când rostesc „el e mort“, aşa că trag aer în piept şi mai încerc o dată.) Richard a murit, Edward. Ştii, nu-i aşa? Înţelegi că regele Richard a murit? Nu mai poţi fi moştenitorul lui.

Se uită la mine cu o privire atât de goală, încât îmi zic că n-a înţeles absolut nimic, dar apoi ochii mari, căprui i se umplu de lacrimi; se răsuceşte şi continuă să copieze alfabetul grecesc pe tăbliţă. Îi privesc câteva clipe capul şaten, gândindu-mă că durerea lui animală, mută, e aidoma cu a mea, atâta doar că mie mi s-a poruncit să vorbesc fără încetare şi să zâmbesc cât e ziua de lungă.

— Nu înţelege, îmi spune Cecily cu glas scăzut, ca să n-o audă sora lui, Maggie. I-am spus-o toate, de nenumărate ori. E prea nerod ca să creadă.

Îi arunc o privire lui Maggie, care se aşază fără vorbă lângă fratele ei ca să-l ajute să alcătuiască literele, şi-mi zic că, pesemne, sunt tot atât de neroadă ca Edward, fiindcă nici eu nu pot să cred. Acum, Richard mărşăluia în fruntea unei armate de neînvins, alcătuită din cele mai măreţe familii ale Angliei; în clipa următoare ni s-a adus vestea că a fost înfrânt şi că trei dintre prietenii lui de încredere au stat neclintiţi pe cai şi l-au privit cum conduce şarja disperată ce i-a adus moartea, de parcă ar fi fost o zi însorită de turnir, de parcă ar fi fost spectatori, iar el – un cavaler îndrăzneţ şi întreaga situaţie, un joc ce se putea încheia oricum şi care merita riscul.

Clatin din cap. Dacă mă gândesc la el, îndreptându-se singur către duşmani, cu mănuşa mea ascunsă sub platoşă, în dreptul inimii, voi începe să plâng – iar mama mi-a poruncit să zâmbesc.

— Aşadar, plecăm la Londra! spun, de parcă ideea m-ar încânta. La curte! Vom locui iarăşi împreună cu milady mama, în Palatul Westminster, şi ne vom revedea surioarele, pe Catherine şi Bridget.

Auzind asta, cei doi orfani ai ducelui de Clarence ridică ochii şi Maggie întreabă:

— Dar Teddy şi cu mine unde vom locui?

— Poate că veţi sta şi voi împreună cu noi, răspund voioasă. Aşa cred.

— Ura! se bucură Anne.

Maggie îi spune încetişor lui Edward că plecăm la Londra şi că va putea călări tot drumul de la Yorkshire şi până acolo ca un mic cavaler. Cecily mă prinde de cot, strângându-mă cu putere, şi mă ia la o parte.

— Dar cu tine ce va fi? întreabă ea. Regele se va căsători cu tine? Va trece cu vederea ce ai făcut cu Richard? Totul va fi dat uitării?

— Nu ştiu, răspund îndepărtându-mă de ea. În ce ne priveşte, nimeni n-a făcut nimic cu regele Richard. Mai ales tu, sora mea, n-ai văzut nimic şi nu vei scoate nici o vorbă. În ce-l priveşte pe Henric, bănuiesc că toţi vrem să ştim dacă mă va lua sau nu de soţie. Dar numai el ştie răspunsul. Sau poate că-l ştiu doi oameni: el şi cotoroanţa aceea de maică-sa, care crede că poate hotărî în toate cele.

Pe Marele Drum de la Miazănoapte,
toamna anului 1485

Călătoria către miazăzi e uşoară pe vremea asta blândă de septembrie. Spun suitei noastre că n-avem temei să ne grăbim. E soare şi cald şi înaintăm pe distanţe scurte, căci copiii mai mici sunt pe ponei şi nu pot călări mai mult de trei ore fără să se odihnească. Eu sunt în şaua calului meu de vânătoare castaniu, pe care mi l-a dăruit Richard ca să pot călări alături de el. Mă bucur că am plecat şi că am părăsit Sheriff Hutton, castelul lui, din care plănuiserăm să facem un palat pe măsura celui de la Greenwich. Am abandonat grădinile în care ne-am plimbat împreună, sala cea mare, în care am dansat pe melodiile celor mai buni muzicanţi, şi capela în care m-a luat de mână şi mi-a făgăduit că mă va face soţia lui îndată ce se va întoarce de la bătălie. Cu fiecare zi ce trece, mă îndepărtez ceva mai mult de acele locuri şi trag nădejde să uit amintirile legate de ele. Încerc să-mi las visele în spate, dar aproape că le aud tropotind în urmă, ca nişte năluci stăruitoare.

Edward e încântat de călătorie: savurează libertatea Marelui Drum de la Miazănoapte şi-i face plăcere ca lumea care iese peste tot să vadă ce-a mai rămas din familia regală de York. De fiecare dată când mica noastră procesiune face popas, oamenii vin să ne binecuvânteze, îşi descoperă capul în faţa lui Edward, singurul moştenitor de York rămas, singurul băiat din spiţa York, deşi Casa noastră e înfrântă şi poporul a auzit că pe tron va urca alt rege – un galez pe care nu-l cunoaşte nimeni, un străin nepoftit sosit din Bretania sau Franţa sau de pe alte meleaguri de dincolo de Canal. Lui Teddy îi place să pretindă că e regele legitim şi că merge la Londra pentru încoronare. Se înclină şi face cu mâna, îşi scoate bereta şi le zâmbeşte oamenilor care ies zoriţi din case şi dughene când traversăm târgurile. Deşi îi spun în fiecare zi că mergem la încoronarea noului rege Henric, el uită îndată ce strigă cineva: „À Warwick! À Warwick!“. Maggie, sora lui, vine la mine în ajunul intrării în Londra, seara.

— Prinţesă Elizabeth, pot să-ţi vorbesc?

Îi zâmbesc. Mama bietei copile a murit la naştere, iar Maggie i-a ţinut loc de mamă şi de tată frăţiorului ei şi i-a condus casa aproape înainte de a-şi lepăda hainele scurte. Tatăl lor, George, ducele de Clarence, a fost executat în Turn la porunca tatălui meu şi la insistenţele mamei. Maggie nu vădeşte nici un semn de duşmănie, deşi poartă la gât un medalion cu o şuviţă din părul mamei sale, iar la încheietura mâinii are o brăţară de argint cu un mic pandantiv în formă de butoi, în amintirea tatălui. Apropierea de tron e întotdeauna periculoasă, iar ea o ştie chiar şi la doisprezece ani. Casa de York îşi mănâncă puii precum o pisică neliniştită.

— Ce s-a întâmplat, Maggie?

Fruntea ei mică e încreţită de încruntare.

— Mă tem pentru Teddy.

Aştept. Îi e soră devotată băieţelului.

— Mă tem pentru siguranţa lui.

— Ce-ţi trezeşte frica?

— E singurul băiat de York, singurul moştenitor, se destăinuie ea. Desigur că mai sunt şi alţi băieţi în familie, copiii mătuşii noastre Elizabeth, ducesa de Suffolk; dar Teddy e singurul fiu al vreunui bărbat din spiţa de York: tatăl tău, regele Edward, tatăl meu, ducele de Clarence şi unchiul nostru, regele Richard. Ei sunt morţi cu toţii.

Simt coarda familiară a durerii ce rezonează în mine când aud numele lui. Parcă aş fi o lăută cu strunele chinuitor de întinse.

— Da, rostesc. Da, sunt morţi cu toţii.

— De la cei trei fii de York n-a mai rămas nici un alt băiat. Edward al nostru e singurul.

Îmi aruncă o privire în care se citeşte nesiguranţa. Nimeni nu ştie ce s-a întâmplat cu fraţii mei, Edward şi Richard, care au fost văzuţi ultima oară jucându-se pe pajiştea din faţa Turnului Londrei, făcând cu mâna de la fereastra Turnului Grădinii. Nimeni nu ştie precis, dar toată lumea îi crede morţi. Eu, una, ţin în mare taină ceea ce ştiu – şi nu ştiu prea multe.

— Îmi pare rău, spune ea stingherită. N-am vrut să te tulbur…

— Nu face nimic, răspund, de parcă o discuţie despre dispariţia fraţilor mei n-ar fi o durere clădită deasupra altei dureri. Te temi că Henric Tudor îl va duce pe fratele tău în Turn, cum i-a dus regele Richard pe ai mei? Şi că nici el nu va mai ieşi de acolo?

Maggie îşi frământă rochia cu mâna şi exclamă:

— Nici măcar nu ştiu dacă ar trebui să-l duc la Londra! Să încerc să obţin o corabie şi să-l duc la mătuşa noastră Margaret, în Flandra? Dar nu ştiu cum. N-am bani să tocmesc o corabie. Şi nici nu ştiu pe cine să întreb. Crezi că asta ar trebui să facem? Să-l scoatem pe Teddy din ţară? Mătuşa Margaret l-ar păzi şi l-ar ocroti, din dragoste pentru Casa de York. Să procedăm aşa? Ştii cum trebuie făcut?

— Regele Henric nu-i va face rău. Cel puţin nu acum. Mai târziu, s-ar putea: când va fi statornicit ca rege, sigur pe tron, când oamenii nu vor mai sta cu ochii pe el, întrebându-se cum se va purta. Dar în următoarele câteva luni va încerca să-şi facă prieteni pretutindeni. A câştigat bătălia, acum trebuie să cucerească şi regatul. Nu ajunge că l-a omorât pe regele de dinaintea lui, trebuie să fie aclamat de popor şi încoronat. Nu va risca să aducă o jignire Casei de York şi tuturor celor care ne iubesc. O, sărmanul s-ar putea să fie nevoit să mă ia de soţie ca să le facă lor pe plac!

Ea zâmbeşte.

— Ai fi o regină încântătoare! O regină minunat de frumoasă. Şi atunci aş fi sigură că Edward e ferit de primejdii, căci l-ai putea face pupilul tău, nu? L-ai ocroti, nu? Ştii că nu e primejdios pentru nimeni. Am fi loiali amândoi spiţei Tudor. Ţi-am fi loiali ţie.

— Dacă devin vreodată regină, mă voi îngriji de siguranţa lui, îi promit, gândindu-mă câte vieţi atârnă de puterea mea de a-l face pe Henric să-şi respecte legământul de logodnă. Dar între timp, cred că puteţi veni la Londra, cu noi. Vom fi în ocrotiţi lângă mama mea. Ea va şti ce trebuie făcut. Va avea precis un plan pregătit.

Maggie şovăie. Între mama ei, Isabel, şi a mea a existat o vrăjmăşie, iar mai târziu Maggie a fost crescută de Anne, soţia lui Richard, care o ura pe mama ca pe o duşmancă de moarte. Întreabă cu glas abia auzit:

— Va avea grijă de noi? Mama ta va fi bună cu Teddy? Oamenii au spus mereu că e duşmanca familiei mele.

— Nici faţă de tine, nici faţă de Edward n-are pricină de vrăjmăşie, îi spun liniştitor. Îi sunteţi nepoţi. Facem parte cu toţii din Casa de York. Vă va ocroti aşa cum ne ocroteşte pe noi.

Asta o linişteşte; are încredere în mine, iar eu nu-i amintesc că mama a avut şi ea doi băieţi, pe Edward şi Richard, pe care i-a iubit mai mult ca pe ochii din cap – însă nu i-a putut feri de primejdii. Şi nimeni nu ştie unde sunt frăţiorii mei astă-seară.

Palatul Westminster, Londra,
toamna anului 1485

La intrarea în Londra nu ne întâmpină nimeni să ne ureze bun-venit, iar când câţiva ucenici şi câteva precupeţe ne zăresc pe străzile înguste şi-i aclamă pe copiii Casei de York, escorta strânge rândurile în jurul nostru, ca să ne mâne cât mai repede cu putinţă în curtea Palatului regal Westminster, ale cărui porţi grele, din lemn se închid în urma noastră. De bună seamă, noul rege Henric nu vrea rivali în inimile locuitorilor capitalei pe care o numeşte a lui. Mama aşteaptă pe treptele de la intrare, în faţa uşilor mari, avându-le de o parte şi de alta pe surioarele mele: Catherine, de şase ani, şi Bridget, de patru ani. Sar fără ceremonie din şa şi mă trezesc în braţele ei. Îi simt parfumul bine cunoscut, de apă de trandafiri, şi mireasma părului; mă ţine strâns şi mă bate uşurel pe spate, iar eu izbucnesc în plâns, zguduită de hohote, de jalea pierderii bărbatului pe care l-am iubit cu atâta patimă şi a viitorului pe care îl plănuisem cu el.

— Linişteşte-te, spune mama cu fermitate şi mă trimite înăuntru cât timp îmi salută surorile şi verii.

Intră după mine cu Bridget în braţe, o ţine pe Catherine de mână. Anne şi Cecily dănţuiesc în jurul ei. Râde şi pare fericită şi mult mai tânără decât cei patruzeci şi opt de ani pe care-i are. Poartă o rochie albastru-închis, o cingătoare din piele albastră în jurul taliei subţiri, iar părul îi e strâns sub o bonetă din catifea albastră. Toţi copiii ţipă de bucurie în timp ce mama ne duce în odăile ei personale şi se aşază cu Bridget în poală, cerându-ne:

— Spuneţi-mi totul! Chiar ai mers călare tot drumul, Anne? Bravo ţie! Edward, dragul meu, eşti obosit? A fost cuminte poneiul tău?

Toţi vorbesc în acelaşi timp, Bridget şi Catherine ţopăie şi încearcă să-i întrerupă pe ceilalţi. Cecily şi cu mine aşteptăm să se potolească zarva, iar mama ne zâmbeşte; le oferă copiilor prune zaharisite şi bere slabă, iar ei se aşază în faţa focului, ca să-şi savureze bunătăţile.

— Şi fetele mele cele mari ce fac? întreabă ea. Cecily, iar ai crescut, jur că vei ajunge cât mine de înaltă! Elizabeth, draga mea, eşti palidă şi mult prea slabă. Dormi bine? Nu posteşti, nu?

— Elizabeth spune că nu e sigură că Henric o va lua de soţie, izbucneşte Cecily. Iar dacă nu se căsătoresc, ce se va alege de noi toate? Ce se va alege de mine?

— Bineînţeles că o va lua de soţie, răspunde mama calm. Fără doar şi poate. Mama lui mi-a vorbit deja. Îşi dau seama amândoi că avem prea mulţi prieteni în Parlament şi în ţară ca el să rişte să insulte Casa de York. E nevoit să se însoare cu Elizabeth. A făgăduit cu aproape un an în urmă, iar acum n-are libertatea de a alege. Căsătoria a făcut parte încă de la început din planul lui de invazie şi din înţelegerea cu susţinătorii lui.

— Dar nu e furios din cauza regelui Richard? insistă Cecily. Din cauza lui Richard şi a lui Elizabeth? Şi a faptelor ei?

Mama îşi întoarce chipul senin spre sora mea duşmănoasă.

— Nu ştiu nimic despre răposatul uzurpator Richard, spune ea, aşa cum ştiam că va face. Şi nici tu nu ştii. Iar regele Henric ştie şi mai puţin.

Cecily deschide gura, pare că vrea s-o contrazică, însă privirea rece a mamei o amuţeşte. Mama continuă calm:

— Deocamdată regele Henric ştie foarte puţine despre noul lui regat. Şi-a petrecut aproape toată viaţa pe meleaguri străine. Noi însă îl vom ajuta şi-i vom spune tot ce are nevoie să ştie.

— Dar Elizabeth şi Richard…

— Acela e unul dintre lucrurile pe care n-are nevoie să le ştie.

— Foarte bine, spune Cecily supărată. Numai că aici e vorba nu doar despre Elizabeth, ci despre noi toţi. Elizabeth nu e singura, cu toate că se poartă de parcă nimeni n-ar conta în afară de ea. Fraţii Warwick întreabă întruna dacă vor fi în siguranţă, iar Maggie se teme pentru soarta lui Edward. Şi cu mine cum rămâne? Sunt măritată sau nu? Ce se va întâmpla cu mine?

Şuvoiul de întrebări o face pe mama să se încrunte. Cecily s-a cununat în mare pripă, chiar înaintea bătăliei, iar mirele ei a plecat la luptă fără a apuca să împartă patul cu ea. Acum, desigur, el a dispărut, regele care a poruncit cununia e mort şi planurile tuturor s-au spulberat. Poate Cecily e din nou fată nemăritată sau văduvă – sau, poate, soţie părăsită. Nimeni nu ştie.

— Lady Margaret îi va lua de pupili pe fraţii Warwick. Are planuri şi pentru tine. A vorbit cu mare bunătate despre tine şi despre toate surorile tale.

— Lady Margaret va conduce curtea? întreb cu glas scăzut.

— Ce planuri? se interesează Cecily.

— Îţi voi spune mai târziu, când voi şti mai multe, îi răspunde mama, apoi mi se adresează: S-a dat poruncă să fie slujită în genunchi, să i se spună „Alteţă“ şi să i se facă plecăciunea pentru capete încoronate.

— Când ne-am despărţit, ea şi cu mine nu eram tocmai prietene la cataramă, mă strâmb eu cu dispreţ.

— Când vei fi măritată şi regină, ea îţi va face prima reverenţa, indiferent ce titlu îşi ia, replică simplu mama. N-are importanţă dacă te place sau nu: te vei căsători oricum cu fiul ei. (Se întoarce spre copiii mai mici.) Acum, să vă arăt odăile voastre.

— Nu stăm în apartamentele noastre obişnuite? întreb pe negândite.

Zâmbetul mamei e puţin forţat.

— Fireşte că nu mai locuim în încăperile regale. Lady Margaret Stanley a oprit pentru sine odăile reginei. Rubedeniile soţului ei, din neamul Stanley, au cele mai bune apartamente. Noi avem odăile de rangul al doilea. Ţie ţi s-a pregătit vechea odaie a lui lady Margaret. Se pare că ea şi cu mine am făcut schimb de locuri.

— Lady Margaret Stanley primeşte odăile reginei? întreb. Nu s-a gândit că mi se cuvin?

— Nu, cel puţin nu deocamdată, spune mama. Nu înainte de ziua în care vei fi cununată şi încoronată. Până atunci, ea e prima doamnă de la curtea lui Henric şi ţine să o ştie toţi. Se pare că a poruncit tuturor să o numească „milady mama regelui“.

— Milady mama regelui? repet straniul titlu.

— Da, răspunde mama, cu un surâs ironic. Nu-i rău, pentru o femeie care mi-a fost doamnă de companie şi care şi-a petrecut ultimul an înstrăinată de soţul ei, în arest la domiciliu, pentru trădare, nu crezi?

Ne mutăm în odăile de rangul al doilea din Palatul Westminster şi aşteptăm ca regele Henric să ne cheme în faţa sa. N-o face. Îşi ţine curtea la palatul episcopului Londrei, aproape de Catedrala St Paul, în inima capitalei, şi toţi bărbaţii cărora le dă mâna să pretindă că fac parte din Casa Lancaster ori că au sprijinit de mult, în taină, cauza spiţei Tudor dau năvală să-l vadă şi să ceară o recompensă pentru credinţa lor. Aşteptăm invitaţia de a fi prezentate la curte, însă ea nu soseşte.

Mama îmi comandă toalete noi, bonete care să mă facă să par şi mai înaltă, pantofi noi, care să se iţească de sub tivul rochiilor, şi-mi laudă înfăţişarea. Sunt bălaie, cum a fost şi ea, cu ochi cenuşii. Mama a fost fiica de o frumuseţe vestită a celui mai arătos cuplu din regat şi spune, cu o mulţumire calmă, că am moştenit trăsăturile armonioase ale familiei.

Pare senină, însă lumea începe să clevetească. Cecily spune că, deşi ne aflăm din nou în palatul regal, trăim în tot atâta singurătate şi linişte ca pe vremea când ne ascundeam în sanctuar. Nu mă obosesc s-o contrazic, dar se înşală. Se înşală foarte tare. Nu-şi aminteşte de vremea sanctuarului, aşa cum îmi amintesc eu; nu există nimic, nimic mai rău decât întunericul şi tăcerea, decât conştiinţa faptului că nu poţi ieşi şi teama că oricine poate intra. Ultima oară când am fost în sanctuar, n-am putut ieşi timp de nouă luni; mie mi-au părut nouă ani şi credeam că mă voi veşteji şi voi muri fără lumina soarelui. Cecily spune că ea, ca femeie măritată, nici măcar n-are ce să caute lângă noi, ci ar trebui să i se îngăduie să i se alăture soţului ei.

— Atâta doar că nu ştii unde se află, îi spun. Pesemne că a fugit în Franţa.

— Eu cel puţin am fost cununată, replică ea tăios. Nu m-am culcat cu un bărbat însurat cu alta. Nu m-am dedat la preacurvie. Iar el măcar n-a murit.

— Ralph Scrope de Upsall, i-o întorc usturător. Domnul Nimeni de Niciunde. Dacă reuşeşti să-l găseşti, dacă mai e în viaţă, n-ai decât să trăieşti cu el! Dacă te va vrea fără să i se spună că trebuie să te ia. Dacă va primi să-ţi fie soţ fără poruncă de la rege.

Ea pleacă umerii, îmi întoarce spatele şi spune în chip de apărare:

— Milady mama regelui va avea grijă de mine. Sunt fina ei. Ea e cea importantă, cea care hotărăşte acum în toate. Îşi va aduce aminte de mine.

Vremea e de-a dreptul nepotrivită pentru perioada asta a anului: prea însorită, prea senină, cu căldură prea mare peste zi şi umezeală prea mare peste noapte, astfel că nimeni nu poate dormi. Nimeni, în afară de mine. Deşi mă chinuie visele, nu mă pot împiedica să dorm. Mă cufund în beznă noapte de noapte şi visez că Richard a venit la mine râzând. Îmi spune că sorţii bătăliei au fost de partea lui şi că ne vom cununa. Îmi ia mâinile într-ale lui când protestez că mi s-a spus că Henric a câştigat; mă sărută şi spune că sunt o neghioabă, o neghioabă mică şi scumpă. Mă trezesc cu convingerea că e adevărat, dar realitatea mă izbeşte brusc, îngreţoşându-mă, când mă uit la pereţii odăii de culcare de mâna a doua şi la Cecily, cu care împart patul, şi-mi aduc aminte că iubitul meu zace mort şi rece într-un mormânt anonim, pe când ţara lui năduşeşte sub arşiţă.

Camerista mea, Jennie, care se trage dintr-o familie de negustori londonezi, îmi dă vestea că în casele aglomerate din inima capitalei bântuie o boală teribilă. Apoi îmi spune că doi dintre ucenicii tatălui ei s-au îmbolnăvit şi au murit.

— Ciumă? o întreb şi mă îndepărtez de ea pe dată.

Molima asta n-are leac; mă tem că Jennie o poartă cu ea şi că vântul fierbinte al ciumei va sufla peste mine şi ai mei.

— Ceva mai rău decât ciuma. Nimeni n-a mai văzut aşa ceva. Will, primul ucenic, a spus la micul dejun că-i e frig şi că-l dor toate, de parcă s-ar fi luptat cu bastonul toată noaptea. Tata i-a dat voie să se întoarcă în pat. Will a început să asude; curgea sudoarea pe el, avea cămaşa udă. Când mama i-a dus o ulcică cu bere, el i-a zis că arde tot şi că nu se poate răcori. A zis că se culcă, dar nu s-a mai trezit. Un flăcău de optsprezece ani! Mort într-o după-amiază!

— Avea ceva pe piele? întreb. Avea bube?

— Nici urmă de bube sau de spuzeală, insistă ea. Cum spuneam, nu-i ciumă. E o boală nouă. I se zice „boala năduşelii“ – o molimă nouă, adusă de regele Henric pe capul nostru. Toată lumea spune că domnia lui a început cu moarte şi că nu va dura. A adus moartea cu el. Ambiţia lui ne va omorî pe toţi. Se zice că a intrat în ţară cu sudoare şi că va trudi ca să-şi păstreze tronul. E o boală Tudor, el a adus-o. E blestemat, aşa spun toţi. E toamnă, dar vremea e fierbinte, ca în toiul verii, şi vom năduşi toţi până vom pieri.

— Poţi să pleci acasă, îi zic neliniştită. Şi rămâi acasă, Jennie, până te convingi că eşti sănătoasă, la fel şi toţi cei din casa ta. Mama nu va vrea s-o slujeşti dacă în casa ta sunt bolnavi. Nu te întoarce la palat până nu eşti sigură că boala te-a ocolit. Şi du-te acasă fără să treci pe la surorile mele sau pe la copiii Warwick.

— Dar n-am nimic! protestează ea. Şi boala asta doboară cu iuţeală. Dacă aş fi avut-o, m-aş fi prăpădit până să apuc să vă spun de ea. Câtă vreme sunt în stare să fac drumul de acasă până la palat, sunt sănătoasă.

— Du-te acasă, îi poruncesc. Voi trimite după tine când vei avea voie să te întorci.

Apoi mă duc s-o caut pe mama.

Nu e în palat, nici în umbra odăilor pustii şi oblonite ale reginei, nici pe aleile răcoroase ale grădinii; o găsesc însă aşezată pe un scăunel, la capătul dinspre larg al pontonului de la fluviu, ca să simtă adierea ce şopteşte pe deasupra apei şi să asculte plescăitul blând al valurilor pe lângă pilonii din lemn.

— Fiica mea! mă întâmpină ea când mă apropii.

Îngenunchez pe scânduri ca să-i primesc binecuvântarea, apoi mă aşez lângă ea, cu picioarele atârnate peste marginea pontonului. Din unde mă priveşte oglindirea mea de parcă aş fi o zeiţă a apei ce sălăşluieşte în adâncul unui râu şi aşteaptă să fie eliberată dintr-o vrajă, nu o prinţesă nemăritată, pe care n-o vrea nimeni. O întreb pe mama:

— Ai auzit de boala cea nouă din oraş?

— Da. Regele a hotărât că nu poate să ţină ceremonia de încoronare, riscând astfel să adune laolaltă nenumăraţi oameni care ar putea fi bolnavi. Henric va trebui să rămână doar un cuceritor, şi nu rege încoronat, timp de câteva săptămâni, până dispare boala. Mama lui, lady Margaret, pune să se facă rugăciuni speciale; bănuiesc că se pierde cu firea. Crede că Dumnezeu i-a călăuzit fiul până aici, dar acum trimite o molimă ca să-i pună la încercare tăria sufletească.

Ridic privirea spre ea, obligată să mijesc ochii din pricina cerului scăldat în lumină la apus, unde soarele coboară într-o mare de flăcări, promiţându-ne pe mâine încă o zi nefiresc de caldă.

— Mamă, e mâna ta aici?

Ea râde.

— Mă acuzi de vrăjitorie? Că am blestemat un popor cu un vânt al molimei? Nu, nu pot înfăptui aşa ceva şi chiar dacă aş avea o astfel de putere, n-aş folosi-o. Boala asta l-a însoţit pe Henric fiindcă i-a tocmit pe cei mai josnici oameni din lumea creştină să invadeze sărmana noastră ţară, iar aceştia au adus boala din cele mai întunecoase şi mai mizere temniţe franceze. N-a apărut prin vrajă, ci adusă de oşteni în marş. De asta a început în Ţara Galilor şi abia pe urmă a ajuns la Londra: a venit după el nu prin farmec, ci prin murdăria lăsată în urmă de soldaţii lui şi prin molipsirea bietelor femei pe care le-au siluit pe drum. Armata de ocnaşi a lui Henric e cea care a adus boala, deşi toţi o consideră un semn că Dumnezeu îi e potrivnic.

— Ar putea să fie şi una, şi alta? întreb. Şi boală, şi semn?

— E şi una, şi alta, fără îndoială. Se spune că regele a cărui domnie începe cu sudoare va trebui să trudească pentru a-şi păstra tronul. Boala adusă de Henric îi omoară prietenii şi susţinătorii de parcă ar fi o armă împotriva lor, a tuturor. Acum, că e triumfător, pierde mai mulţi aliaţi decât au pierit vreodată pe câmpul de luptă. Dacă n-ar fi atât de trist, m-aş amuza.

— Pentru noi ce înseamnă asta?

Mama priveşte în susul fluviului, de parcă apele lui ar putea să aducă un răspuns la picioarele mele.

— Încă nu ştiu, răspunde ea îngândurată. Nu-mi dau seama. Dar, dacă ar fi să se molipsească şi el de boală şi să moară, oamenii ar spune precis că a fost soarta hărăzită de Dumnezeu unui uzurpator şi ar căuta un succesor la tron din neamul de York.

— Şi avem? întreb abia auzit, în susurul apei. Avem un moştenitor de York?

— Bineînţeles: pe Edward de Warwick.

Şovăi.

— Avem şi un altul? Mai apropiat chiar?

Tot fără să se uite la mine, mama înclină foarte uşor capul, a încuviinţare.

— Pe frăţiorul meu Richard?

Ea înclină capul iarăşi, ca şi cum n-ar vrea să-şi încredinţeze vorbele nici măcar vântului. Îmi scapă un icnet.

— E în siguranţă, mamă? Eşti sigură? Trăieşte? E în Anglia?

Mama clatină din cap.

— N-am primit veşti. Nu pot spune nimic cu siguranţă, în nici un caz ţie. Trebuie să ne rugăm pentru cei doi fii de York, prinţul Edward şi prinţul Richard, ca pentru doi băieţi pierduţi, până când ni se spune ce s-a ales de ei. (Îmi surâde, apoi continuă cu blândeţe.) Şi e mai bine să nu-ţi spun care mi-e nădejdea. Dar cine ştie ce va aduce viitorul dacă Henric Tudor moare?

— Nu poţi să-i doreşti moartea? întreb în şoaptă. Să-l laşi să moară de boala pe care a adus-o cu sine?

Ea întoarce capul, ca pentru a asculta glasul fluviului, şi spune sec:

— Dacă mi-a ucis fiul, poartă deja blestemul meu asupra lui. L-am blestemat amândouă pe ucigaşul băieţilor noştri, îţi aminteşti? Am rugat-o pe Melusina, zeiţa strămoaşă a familiei mamei mele, să ne răzbune. Mai ţii minte ce am spus?

— Cuvintele anume, nu. Îmi amintesc de seara aceea.

Atunci, mama şi cu mine, răvăşite de durere şi frică, închise în sanctuar, am primit vizita unchiului Richard, care ne-a spus că ambii ei fii, Edward şi Richard, iubiţii mei frăţiori, au dispărut din odăile lor din Turn. În seara aceea, mama şi cu mine am scris un blestem pe o foaie de hârtie, am împăturit-o în formă de bărcuţă şi i-am dat foc, apoi am privit-o cum arde şi pluteşte pe fluviu la vale.

— Nu-mi aduc aminte întocmai ce am spus.

Ea ştie cuvintele pe dinafară: cel mai crâncen blestem pe care l-a aruncat vreodată.

— Am spus: „Află că nu putem obţine dreptate pentru răul pe care ni l-a făcut cineva, aşa că venim la tine, mama noastră, şi încredinţăm adâncurilor tale întunecate acest blestem: celui care ne-a luat primul născut, să-i răpeşti primul născut“.

Îşi întoarce privirea dinspre râu spre mine: are pupilele mărite, întunecate.

— Acum îţi aminteşti, cum stăm aşa, pe malul fluviului? Acelaşi fluviu?

Dau din cap că da.

— Am spus: „Băiatul nostru a fost răpit înainte să devină bărbat, înainte să devină rege, deşi s-a născut ca să fie şi una, şi alta. Aşadar, răpeşte-l pe fiul ucigaşului cât e copil, înainte să devină bărbat, înainte să-şi ia moştenirea în primire. Iar apoi răpeşte-i şi nepotul, iar când îl vei lua, moartea lui ne va da de ştire că e lucrătura blestemului nostru, plata pentru pierderea fiului nostru“.

Mă trece un fior, simţind transa pe care mama o ţese în jurul nostru cu vorbele ei, ce cad abia auzite pe oglinda apei, precum ploaia.

— I-am blestemat fiul şi nepotul.

— O merită. Iar când fiul şi nepotul lui vor pieri şi nu-i vor rămâne decât fete, vom şti că el e ucigaşul băiatului nostru, al băiatului Melusinei, şi ne vom fi răzbunat.

— Ceea ce am făcut a fost îngrozitor, spun cu îndoială. Un blestem cumplit aruncat asupra unor moştenitori nevinovaţi. E cumplit să doreşti moartea a doi băieţi nevinovaţi.

— Da, încuviinţează liniştită mama. Într-adevăr. Şi am făcut-o fiindcă şi nouă ne-a făcut cineva acelaşi lucru. Acel om îmi va cunoaşte durerea când îi va muri fiul şi apoi nepotul şi nu-i va mai rămâne decât o fată care să-l moştenească.

Oamenii au şoptit întotdeauna în ascuns că mama practică vrăjitoria; într-adevăr, mama ei a fost judecată şi condamnată pentru folosirea magiei negre. Numai ea ştie cât crede în ele, numai ea ştie de ce e în stare. Când eram mică, am văzut-o invocând o furtună cu ploaie şi am privit cum se umflă apele fluviului, măturând armata ducelui de Buckingham şi revolta acestuia odată cu ea. La vremea aceea am crezut că mama a înfăptuit totul cu un fluierat. Mi-a povestit despre ceaţa pe care a făurit-o cu răsuflarea ei, într-o noapte friguroasă, care a ascuns oştirea tatălui meu, aşa încât el s-a năpustit asupra duşmanului din negura de pe vârful dealului, luându-l prin surprindere şi nimicindu-l cu sabia şi cu vremea rea.

Oamenii cred că mama are puteri nepământene pentru că bunica mea se trăgea din Casa regală a Burgundiei, a cărei strămoaşă a fost Melusina, vrăjitoarea apei. O auzim pe Melusina cântând când îi moare un vlăstar. Am auzit-o eu însămi; e un sunet pe care nu-l voi uita: o chemare blândă, rece, care a răsunat noapte de noapte. Apoi, fratele meu nu s-a mai jucat pe pajiştea Turnului, obrazul lui palid a dispărut de la fereastră şi l-am jelit ca pe un băiat dus dintre noi.

Câte din acestea sunt făcătura mamei şi câte rezultatul norocului pe care pretinde că şi l-a făurit singură e un mister, poate chiar şi pentru ea. Fireşte, zice că întâmplările norocoase sunt vrăji. În copilărie, credeam că mama e o făptură fermecată, cu puterea de a chema apele Angliei să-i facă voia; acum însă, văzând înfrângerea familiei noastre, pierderea fiului ei şi situaţia jalnică în care ne aflăm, îmi spun că, dacă se foloseşte într-adevăr de vrăji, nu se pricepe din cale-afară de bine.

Tocmai de asta nu mă surprinde că Henric nu moare, deşi boala adusă de el în Anglia îi răpune, aproape în aceeaşi lună, pe lordul primar al Londrei, apoi pe succesorul său, ales la repezeală, precum şi pe şase membri ai Consiliului Capitalei. Se spune că în fiecare casă din oraş a pierit cineva, iar căruţele pentru morţi huruie pe străzi noapte de noapte, ca şi cum ar fi an de ciumă, unul foarte prost.

Când vremea rece a alungat molima, trimit după Jennie, camerista mea, dar nu se întoarce la lucru, fiindcă a murit şi ea: toată suflarea din casa ei s-a molipsit de friguri şi a murit în răstimpul dintre rugăciunea de dimineaţă şi cea de seară. Nimeni n-a mai pomenit morţi atât de fulgerătoare; norodul cârteşte pretutindeni, cu glas scăzut, împotriva noului rege a cărui domnie a început cu un alai de care funerare. Abia la sfârşitul lui octombrie Henric hotărăşte că pericolul a dispărut şi că poate chema nobilimea mare şi mică a regatului să se adune la Abaţia Westminster, pentru încoronarea lui.

Doi crainici ce poartă stindardul Beaufort, cel cu poarta-ghilotină, şi o duzină de străjeri îmbrăcaţi în culorile Casei Stanley bat cu putere la uşa cea mare a palatului, ca să-mi dea de ştire că lady Margaret Stanley din familia Stanley, milady mama regelui, îmi va face mâine cinstea unei vizite. Mama înclină capul la auzul veştii şi spune încet – ca şi cum am fi de obârşie prea nobilă ca să ridicăm glasul – că vom fi încântate s-o primim pe Alteţa Sa.

Îndată ce crainicii pleacă şi uşa se închide în urma lor, ne cuprinde agitaţia: ce rochie să îmbrac?

— Verde-închis, spune mama. Trebuie să fie verde-închis.

E singura culoare neprimejdioasă pentru noi. Albastrul-închis e culoarea regală de doliu, dar nu trebuie să las nici măcar o clipă impresia că-l jelesc pe iubitul meu de viţă regească, adevăratul monarh al Angliei. Roşul-închis e culoarea martiriului, însă câteodată îl poartă târfele, ca pielea lor să pară de un alb imaculat. Nu vrem să trezim în mintea severă a straşnicei lady Margaret nici una din aceste asocieri. Nu trebuie să creadă că unirea cu fiul ei, prin căsătorie, e un chin pentru mine şi vrem să uite clevetirile cum că am fost ibovnica lui Richard. Galbenul-închis ar merge, dar cui îi stă bine în galben? Violetul nu-mi place şi, oricum, e o culoare prea regească pentru o fată smerită, a cărei unică speranţă e căsătoria cu regele. Rămâne verdele-închis; întrucât e culoarea Casei Tudor, alegerea nu poate fi decât prielnică.

— Dar n-am nici o rochie verde-închis! exclam. Şi nici nu-i timp să-mi fac una.

— I-am făcut una lui Cecily, răspunde mama. O vei purta pe aceea.

— Şi eu cu ce mă îmbrac? protestează revoltată Cecily. Să vin cu o rochie veche? Sau nici nu mă voi arăta? Se va întâlni doar Elizabeth cu ea? Noi, celelalte, trebuie să ne ascundem? Vrei să rămân în pat toată ziua?

— De bună seamă, nu e nevoie să fii prezentă, spune mama aspru. Dar, cum lady Margaret e naşa ta, vei purta rochia albastră, iar Elizabeth o poate îmbrăca pe cea verde, a ta. Vei face un efort, un efort deosebit, de a fi drăguţă cu sora ta în timpul vizitei. Fetele urâcioase nu plac nimănui, iar mie nu-mi trebuie o asemenea fiică.

Deşi e furioasă, Cecily se duce tăcută la cufărul cu veşminte, îşi scoate rochia nouă, verde, o scutură şi mi-o dă.

— Îmbrac-o şi vino în odăile mele, îmi cere mama. Va trebui să desfacem tivul.

Îmbrăcată cu rochia verde, cu tivul lăsat şi garnisit cu o panglică nouă, subţire, din fir de aur, aştept în sala de primire din apartamentul mamei sosirea lui lady Margaret. Aceasta vine cu barca regală, aflată acum mereu la dispoziţia ei; toboşarul bate ritmul pentru vâslaşi şi stindardul ei flutură vesel la prova şi la pupa. Aud scrâşnetul paşilor suitei pe pietrişul aleilor din grădină, apoi pe sub fereastră, apoi bocănitul tocurilor metalice ale cizmelor răsună pe pavajul curţii. Uşile duble sunt deschise larg, iar ea traversează holul şi intră.

Mama, surorile mele şi cu mine ne ridicăm şi-i facem o reverenţă, ca între egali. Adâncimea reverenţei a fost greu de hotărât. Cea pe care i-o oferim e undeva la mijloc; lady Margaret ne răspunde cu una superficială. Deşi acum i se spune simplu „lady Grey“, mama a fost regina încoronată a Angliei, iar această femeie a slujit-o ca doamnă de companie. Chiar dacă lady Margaret se preumblă acum pe fluviu cu barca regală, fiul ei încă n-a fost încoronat rege. Deşi îşi spune „milady mama regelui“, coroana Angliei n-a fost încă aşezată pe creştetul lui: a înşfăcat doar diadema purtată de Richard peste coif, iar acum trebuie să-şi aştepte încoronarea.

Închid ochii preţ de o clipă, cu gândul la diadema de aur aşezată pe coif şi la ochii căprui, zâmbitori ai lui Richard, privindu-mă prin vizieră.

— Voi vorbi cu domniţa Elizabeth singură, îi spune lady Margaret mamei, fără să-şi dea osteneala să o salute.

— Alteţa Sa prinţesa Elizabeth de York vă poate duce în odaia mea personală, răspunde dulce mama.

O iau înainte. Simt cum mă iscodeşte cu privirea, din spate, în timp ce merg şi devin dintr-odată atentă la propriu-mi port. Mă tem că îmi legăn şoldurile sau că-mi mişc trufaş capul. Deschid uşa, intru în odaia personală a mamei şi mă întorc cu faţa spre lady Margaret, care se aşază în jilţul cel mare fără a fi poftită.

— Te poţi aşeza, îmi spune.

Aleg un scaun aflat faţă-n faţă cu ea şi aştept. Îmi simt gâtul uscat. Înghit anevoios şi sper să nu bage de seamă. Ea mă cercetează cu privirea din cap până în tălpi, de parcă aş cere să fiu tocmită în casa ei; apoi îmi zâmbeşte cu încetineală şi îmi vorbeşte:

— Eşti norocoasă în ce priveşte înfăţişarea. Mama ta a fost mereu o frumuseţe, iar tu îi semeni: bălaie, zveltă, cu pielea ca o petală de trandafir, şi minunăţia aceea de păr bogat, auriu şi arămiu totodată. Fără doar şi poate, vei avea copii frumoşi. Te mândreşti şi azi cu înfăţişarea ta? Tot înfumurată ai rămas?

Nu spun nimic; ea îşi drege glasul şi-şi aminteşte motivul vizitei.

— Am venit să-ţi vorbesc între patru ochi, ca prietenă. Ne-am despărţit în relaţii proaste.

Ne-am despărţit ca două precupeţe, dar la vremea aceea eram sigură că iubitul meu îl va ucide pe fiul ei şi mă va face regina Angliei. Numai că s-a întâmplat pe dos: fiul ei mi-a ucis iubitul, iar soarta mea se află acum pe de-a-ntregul în mâinile ei albe, încărcate de inele.

— Regret, îi spun cu făţărnicie simplă.

— Şi eu, răspunde ea, luându-mă prin surprindere. Îţi voi fi soacră, Elizabeth. Fiul meu te va lua de soţie, în ciuda a toate.

Străfulgerarea de mânie pe care vorbele astea o trezesc în mine n-are nici un rost. Suntem înfrânţi, speranţa mea de a fi fericită şi o regină a Angliei iubită a fost călcată sub copitele cailor soldaţilor aflaţi sub stindardul Stanley, comandaţi de soţul ei. Înclin capul.

— Mulţumesc.

— Îţi voi fi o mamă bună, continuă ea cu sinceritate. Când vei ajunge să mă cunoşti, vei descoperi că am multă iubire de dăruit şi că am înclinaţia loialităţii. Sunt hotărâtă să fac voia Domnului şi sunt încredinţată că Dumnezeu te-a ales să-mi fii noră, soţia fiului meu şi… (Glasul îi devine şoptit, pe măsură ce e cuprinsă de reverenţă la gândul destinului meu, al făgăduinţei divine făcute spiţei Tudor.) …mama nepotului meu.

Înclin iarăşi capul, iar când ridic privirea, văd că-i străluceşte chipul: e de-a dreptul transfigurată.

— Când eram aproape o copilă, mi s-a încredinţat menirea de a-l aduce pe Henric pe lume, şopteşte ea, ca şi cum s-ar ruga. Am crezut că voi muri de durere, eram sigură că mă voi sfârşi. Am ştiut atunci că, dacă supravieţuiesc, eu şi copilul vom avea un viitor măreţ, cum nu se poate mai măreţ. El va fi regele Angliei, iar eu îl voi aşeza pe tron.

Expresia ei extatică, asemenea celei a unei călugăriţe care îşi descrie chemarea, are ceva nespus de mişcător.

— Am ştiut, continuă ea. Am ştiut că i-a fost menit să devină rege. Iar când te-am cunoscut, am ştiut că eşti sortită să-i naşti fiul. (Îşi aţinteşte asupra mea privirea intensă.) De asta am fost atât de aspră cu tine, de asta m-am înfuriat atât de tare când am văzut că te abaţi de la drumul drept. De asta n-am putut suporta văzând că te îndepărtezi de rangul tău, de menirea ta, de chemarea ta.

— Credeţi că am o chemare? întreb în şoaptă – într-atât de convingătoare e lady Margaret.

— Vei fi mama următorului rege al Angliei, declară ea. Trandafirul roşu cu alb, un trandafir fără spini. Vei avea un fiu şi-l vom boteza Arthur al Angliei. (Îmi ia mâinile într-ale ei.) Acesta ţi-e destinul, fiica mea. Te voi ajuta.

— Arthur…

Repet cu uimire numele pe care Richard îl alesese pentru fiul pe care spera să-l zămislim împreună.

— E visul meu, spune ea.

A fost şi visul nostru. O las să-mi ţină mâinile, nu mi le retrag.

— Dumnezeu ne-a adus laolaltă, rosteşte ea cu toată sinceritatea. Dumnezeu mi te-a adus şi-mi vei dărui un nepot. Vei aduce pacea în Anglia, vei fi pacea care pune capăt războiului între veri. Vei fi o făuritoare de pace, Elizabeth, şi Dumnezeu însuşi te va binecuvânta.

Uluită de vedenia ei, îmi las mâinile în strânsoarea fermă şi n-o contrazic.

Nu-i povestesc mamei cele petrecute între mine şi milady mama regelui. Ea ridică din sprâncene, mirată de atâta discreţie, dar nu-mi pune întrebări. Îmi cere doar o confirmare:

— N-a spus nimic care te-a făcut să crezi că s-a răzgândit în privinţa logodnei.

— Dimpotrivă, m-a asigurat că ne vom căsători. Planul merge înainte. A promis să-mi fie prietenă.

Ascunzându-şi surâsul, mama se mulţumeşte să spună:

— Câtă amabilitate! E îndatoritoare.

Aşa se face că aşteptăm, cu oarecare încredere, să primim invitaţia la încoronare şi să fim poftite la garderoba regală, spre a ni se lua măsurile pentru rochii. Mai ales Cecily îşi doreşte cu disperare toalete noi şi şansa ca lumea să ne considere iar cele cinci prinţese de York. Numai după ce Henric va anula legea dată de Parlament, care a declarat căsătoria părinţilor noştri o înşelătorie bigamă, iar pe noi, bastarde, vom putea să purtăm din nou hermina şi diadema. Încoronarea lui Henric va fi primul nostru prilej, de la moartea lui Richard încoace, de a apărea în lume drept ceea ce suntem cu adevărat: prinţese de York.

Sunt sigură că vom asista cu toatele la încoronarea lui; şi totuşi nu primim nici o invitaţie. Sunt convinsă că va vrea ca viitoarea lui soţie să-l privească primind coroana pe cap şi luând sceptrul în mână. Chiar dacă nu e deloc curios să mă vadă, cum e posibil să nu dorească să-şi demonstreze triumful în faţa noastră, fosta familie regală? De bună seamă, va vrea să mă vadă în clipele lui de glorie supremă.

Mă simt mai mult o prinţesă adormită dintr-un basm cu zâne, decât femeia promisă de soţie noului rege al Angliei. Da, locuiesc în palatul regal, dorm într-una dintre cele mai bune odăi de culcare, sunt slujită cu respect, chiar dacă nu în genunchi, cum ar trebui slujită familia regală. Însă duc o viaţă retrasă: fără curte, fără mulţimea obişnuită a linguşitorilor, prietenilor şi solicitanţilor, fără să-l văd pe rege. Sunt o prinţesă fără coroană, o logodnică fără logodnic, o mireasă care nu ştie data nunţii.

Dumnezeu ştie că am fost cunoscută cândva ca logodnica lui Henric. Pe când era un pretendent la tron şi se afla în exil, a jurat chiar în Catedrala Rennes că e regele Angliei şi că eu îi sunt mireasă. Numai că asta era, desigur, pe vremea când îşi strângea oastea pentru invazie şi-şi dorea cu disperare sprijinul Casei de York şi al tuturor susţinătorilor noştri. Acum, după ce a câştigat bătălia şi şi-a trimis oştenii la casele lor, poate că vrea să se elibereze şi de promisiune, ca de o armă ce i-a fost necesară atunci, dar care nu-i mai face trebuinţă.

Mama s-a îngrijit să ni se croiască rochii noi; suntem îmbrăcate desăvârşit toate cinci, prinţesele de York. Dar nu mergem nicăieri şi nu ne vede nimeni; nici nu ni se spune „Alteţă“, ca unor prinţese, ci „milady“, de parcă am fi odrasle bastarde, născute dintr-o căsătorie bigamă, iar mama n-ar fi regină văduvă, ci văduva unui cavaler de ţară. Situaţia noastră nu e cu nimic mai avantajoasă decât a lui Cecily, a cărei căsătorie a fost anulată între timp, însă fără a i se oferi un alt soţ. Cecily nu e lady Scrope, dar nici nu poartă un alt titlu. Suntem fete fără nume, fără familie, fără siguranţă – şi fetele de felul acesta n-au viitor.

Am crezut că mi se vor da înapoi rangul de prinţesă şi averea, iar apoi voi fi cununată şi încoronată alături de Henric, printr-o singură ceremonie măreaţă. Însă tăcerea îmi dă de înţeles că Henric nu e un mire înflăcărat.

Nu primim vorbă de la garderoba regală, să mergem să ne luăm rochiile pentru procesiunea de încoronare. Maestrul de ceremonii nu ne cere voie să vină la palat ca să ne înveţe dansul pentru cina de încoronare. Toate cusătoresele şi garderobierele din Londra muncesc zi şi noapte la rochii şi bonete – dar nu pentru noi. Nu vine nici un trimis al lordului şambelan, să ne dea instrucţiuni despre procesiune. Nu suntem invitate să ne petrecem în Turnul Londrei noaptea de dinaintea ceremoniei, după datină. Nu ni se tocmesc cai pentru drumul de la Turn la Abaţia Westminster, nu vin dispoziţii cu privire la ordinea de precădere din ziua respectivă. Henric nu trimite daruri, cum ar trebui să facă un mire. De la mama lui nu soseşte nici măcar o vorbă. În locul zarvei, al agitaţiei şi al potopului de instrucţiuni ce se bat cap în cap, de la un rege nou şi de la o curte nouă, dornică să arate bine, stăruie o tăcere ce devine tot mai sesizabilă cu trecerea zilelor.

— Nu vom fi invitate la încoronare, îi spun liniştit mamei între patru ochi, când vine să-mi ureze noapte bună în odaia de culcare pe care o împart cu Cecily. E limpede, nu?

— Nu cred că vom fi invitate, răspunde ea clătinând din cap.

— Cum e cu putinţă să nu mă aibă lângă el?

Mama se duce încet la fereastră; privind cerul întunecat al nopţii şi luna argintie, spune sec:

— Cred că Tudorii nu vor un alai din neamul de York lângă tron, atât de aproape de coroană.

— De ce nu?

Mama zăvorăşte obloanele, ca pentru a alunga lumina argintie ce o scaldă, împrumutându-i o strălucire nepământeană.

— Nu ştiu precis de ce. Dar, dacă aş fi mama lui Henric, n-aş vrea ca odrasla mea, un pretendent, un uzurpator, rege doar prin dreptul câştigat în bătălie, să-şi ia în stăpânire coroana alături de o prinţesă de sânge din familia regală, iubită de popor şi, în plus, o frumuseţe. Pe lângă orice altceva, nu mi-ar plăcea cum ar părea din afară.

— De ce? El cum arată? o întreb.

Mama îl condamnă printr-un singur cuvânt.

— Banal. E foarte, foarte banal.

Treptat, înţelegem toate – chiar şi Cecily, care speră cu înflăcărare, aproape până-n ultima zi – că noul rege va fi încoronat singur şi că nu vrea să mă aibă – tulburător de frumoasă şi cu sânge regesc adevărat în vine – alături, la altar. Nu vrea nici măcar ca noi, fosta familie regală, să fim martore când el pune mâna pe coroana purtată de bărbatul pe care l-am iubit şi, înaintea lui, de tatăl meu.

Nu primim vorbă nici de la Henric, nici de la mama lui, lady Margaret Stanley, pentru a ni se confirma această hotărâre şi, cu toate că eu şi mama ne gândim să-i scriem lui lady Margaret, nu putem îndura umilinţa de a ne ruga de ea să participăm la încoronare sau să mi se stabilească ziua nunţii.

— În plus, dacă ar fi să particip la încoronare ca regină văduvă, ordinea de precădere m-ar aşeza înaintea ei, remarcă mama răutăcios. Poate că de asta nu suntem invitate. Toată viaţa a văzut numai spatele meu, la toate marile ocazii. N-a putut niciodată să privească altfel decât de după boneta şi vălul meu. A păşit în urma mea în fiecare încăpere din palatul ăsta, iar mai apoi a păşit în urma Annei Neville, cât a slujit-o ca doamnă de companie. La încoronarea Annei s-a aflat în spatele ei, ducându-i trena. Poate că lady Margaret simte că e rândul ei să fie prima doamnă şi vrea să vină altcineva în urma ei.

— Dar eu? întreabă cu speranţă Cecily. I-aş duce eu trena. I-aş duce bucuroasă trena.

— N-o vei face, răspunde scurt mama.

Henric Tudor stă la Palatul Lambeth până la încoronare; dacă ar ridica privirea de la micul dejun, mi-ar vedea fereastra din Palatul Westminster, pe malul celălalt al fluviului. Dar se vede că nu vrea să ridice privirea, nu e curios să-şi vadă mireasa necunoscută, căci tot nu-mi trimite vorbă. În ajunul încoronării, seara, se mută în Turnul Londrei, cum cere tradiţia. Va sta în apartamentele regale şi va trece în fiecare zi pe lângă uşa odăii în care au fost văzuţi fraţii mei pentru ultima oară, va călca în fiecare zi pe pajiştea unde fratele meu exersa trasul cu arcul la ţintă. Poate un om să facă asta fără să simtă un fior pe şira spinării, fără să zărească chipul palid al băiatului întemniţat care ar fi trebuit să fie încoronat rege? Mama lui nu vede o umbră plăpândă pe scară? Când îngenunchează în strana regală din capelă nu aude ecoul slab al unui glas subţiratic de băiat, rostind rugăciunile? Cum pot cei doi Tudori să urce scara de piatră strâns răsucită a Turnului Grădinii fără a ciuli urechea la uşa de lemn, ca să audă glasurile a doi băieţei? Iar dacă ascultă vreodată, nu vor auzi negreşit rugăciunile murmurate ale lui Edward?

— Henric va căuta, spune cu înverşunare mama. Le va pune întrebări tuturor celor care i-au păzit, fie şi o clipă. Va vrea să ştie ce s-a ales de prinţi şi va trage nădejde să afle ceva, să găsească pe cineva care poate fi mituit ca să iasă în faţă şi să facă o acuzaţie ori poate fi convins să mărturisească – orice, numai să poată da vina pe Richard. Dacă reuşeşte să aducă dovada că Richard i-a omorât pe prinţii noştri, atunci poate să-şi justifice urcarea pe tron, căci ei sunt morţi, şi să-l declare pe Richard tiran şi regicid. Dacă Henric izbuteşte să facă dovada morţii lor, cauza lui e câştigată.

— Mamă, sunt gata să jur pe viaţa mea că Richard nu i-a vătămat, spun cu sinceritate. Ştiu că Richard mi-ar fi spus, dacă ar fi făcut-o. O ştii şi tu. Te-ai convins în seara în care a venit să te întrebe dacă tu i-ai scos pe amândoi din Turn, pe furiş, nu-i aşa? El nu ştia nici unde se află, nici ce s-a ales de ei. Se gândea că, poate, sunt la tine. Bag mâna în foc că n-a ştiut niciodată. De fapt, neştiinţa îl chinuia. La urmă, nici nu ştia pe cine să numească moştenitor. Îşi dorea cu disperare să fie sigur.

Privirea mamei e dură.

— O, da, nu cred că Richard i-a ucis pe băieţi. Sigur că o ştiu. Nu v-aş fi dat în grija lui, pe tine şi pe surorile tale, dacă l-aş fi crezut în stare să facă rău copiilor propriului său frate. Şi totuşi l-a răpit pe prinţul nostru Edward în drum spre Londra. L-a omorât pe fratele meu Anthony, care a încercat să-l apere. L-a închis pe Edward în Turn şi a făcut tot posibilul să-l ia şi pe fratele lui mai mic, Richard. Nu i-a omorât în taină, dar el i-a pus într-un loc în care ucigaşul i-a putut găsi. A nesocotit voia tatălui tău şi a luat tronul fratelui tău. Poate că nu i-a omorât, dar ar fi trebuit să rămână amândoi în grija mea, ocrotiţi. Richard de Gloucester mi l-a luat pe Edward şi l-ar fi luat şi pe fiul meu Richard. Şi-a însuşit tronul şi i-a omorât pe fratele meu Anthony şi pe fiul meu, Richard Grey. A fost un uzurpator şi un criminal şi nu-i voi ierta niciodată acele crime. Nu-i nevoie să-i pun în cârcă altele; Richard va merge în iad pentru astea şi nu-l voi ierta niciodată.

Clatin din cap, nefericită că mama vorbeşte astfel despre bărbatul pe care-l iubesc. Nu-l pot apăra – nu în faţa ei, care şi-a pierdut cei doi fii şi încă nu ştie ce s-a ales de ei. Şoptesc:

— Ştiu. Ştiu. Nu neg că a trebuit să acţioneze în vremuri cumplite şi că a făcut lucruri cumplite. S-a spovedit preotului său şi s-a rugat să fie iertat. N-ai idee cât îl chinuiau lucrurile pe care a fost silit să le înfăptuiască! Dar sunt sigură că n-a poruncit moartea fraţilor mei.

— Atunci Henric nu va găsi nimic când va căuta în Turn, remarcă mama. Dacă nu i-a omorât Richard, nu vor exista cadavre pe care să le scoată el la iveală. Poate că trăiesc amândoi, ascunşi undeva, în Turn sau într-o casă din vecinătate.

— Ce ar face Henric dacă i-ar găsi în viaţă? întreb, iar incredibila posibilitate îmi taie răsuflarea. Ce ar face dacă i s-ar înfăţişa cineva şi i-ar spune că i-a ţinut pe băieţii noştri ascunşi, la loc ferit, atâta amar de vreme?

Surâsul mamei e tot atât de trist şi de liniştit ca o lacrimă ce se prelinge. Răspunde simplu:

— O, ar trebui să-i omoare! Dacă mi-ar găsi fiii în viaţă acum, i-ar ucide pe dată şi ar da vina pe Richard. Dacă mi-ar găsi fiii în viaţă, ar trebui să-i omoare ca să ia tronul, aşa cum tatăl tău l-a omorât pe bătrânul rege Henric ca să ia tronul. Sigur că ar trebui. O ştim cu toţii.

— Şi crezi că ar face-o? Ar fi în stare de o faptă atât de îngrozitoare?

Mama ridică din umeri.

— Cred că s-ar sili să o facă. N-ar avea de ales. Altfel, ar însemna că şi-a riscat viaţa şi oştirea degeaba. Că mama lui şi-a petrecut viaţa uneltind şi chiar măritându-se degeaba. Da, dacă Henric îl găseşte pe fratele tău Edward în viaţă, îl va omorî pe loc. Dacă-l găseşte pe fratele tău Richard, va trebui să poruncească să fie ucis. N-ar însemna pentru Henric nimic altceva decât continuarea înfăptuirilor de la Bosworth. Ar găsi el o cale de a-şi linişti conştiinţa. Acest bărbat tânăr a trăit în umbra sabiei din clipa când a fugit din Anglia, copilandru de paisprezece ani, şi până-n ziua când s-a întors acasă, să lupte pentru ce consideră că i se cuvine. Nimeni nu ştie mai bine decât el că orice pretendent la tron trebuie omorât pe dată. Un rege nu-i poate îngădui unui pretendent să trăiască. Nici un rege nu poate îngădui ca vreun pretendent să scape cu viaţă.

Curtea lui Henric se mută împreună cu el în Turn şi tot mai mulţi oameni se adună sub stindardul Tudor acum, că e triumfător. Din bârfele care circulă pe străzile oraşului, aflăm de şirul de recompense izvorât dinspre tronul Tudor: în zilele de dinaintea încoronării, Henric împarte prăzile de la Bosworth. Mama lui îşi recapătă toate pământurile şi întreaga avere, ajungând la o măreţie pe care a pretins-o întotdeauna, dar de care nu s-a bucurat niciodată până acum. Soţul ei, Thomas, lordul Stanley, e numit conte de Derby şi mare-logofăt al Angliei, cea mai însemnată funcţie din regat, ca răsplată pentru marele său curaj de a privi în ambele direcţii în acelaşi timp, ca un trădător cu două feţe ce e. Ştiu – căci l-am auzit depunând jurământul – că i-a promis lui Richard al meu să-i fie devotat, să-i poarte credinţă absolută; l-am văzut îngenunchind şi jurând iubire, ba chiar oferindu-şi fiul zălog al loialităţii sale. A jurat că fratele şi toată familia lui sunt aliaţii drepţi ai lui Richard.

Dar în dimineaţa aceea, pe câmpia Bosworth, el şi sir William au rămas neclintiţi în şa, cu măreţele lor oşti în spate, şi au aşteptat să vadă încotro vor înclina sorţii bătăliei. Când l-au văzut pe Richard repezindu-se în inima bătăliei singur, îndreptându-se precum o lance chiar spre Henric, cei doi Stanley, lordul William şi sir Thomas, la unison, l-au împresurat din urmă, cu săbiile ridicate. În clipele acelea l-au salvat pe Henric şi l-au doborât pe Richard la pământ, tocmai când el se pregătea să străpungă cu sabia inima lui Henric Tudor.

Sir William Stanley a ridicat din noroi coiful lui Richard al meu, a smuls de pe el cercul simplu, de aur, al coroanei de luptă şi i-a dat-o lui Henric: cea mai infamă faptă dintr-o zi a infamiilor. Acum, cu o recunoştinţă de căţel, Henric îl numeşte pe sir William şambelanul său, îl sărută pe obraji, declară că familia acestuia e noua familie regală. Se înconjoară cu membrii neamului Stanley, căruia nu-i poate mulţumi îndeajuns. Şi-a găsit tronul şi familia printr-un singur triumf. E nedespărţit de mama lui, Margaret, pe care o urmează mereu, la jumătate de pas, soţul ei devotat, lordul Thomas Stanley; iar la jumătate de pas în urma acestuia vine fratele lui, sir William. Henric se relaxează în braţele acestor rubedenii proaspăt descoperite, care şi-au aşezat băiatul pe tron, şi ştie că, în sfârşit, e în siguranţă.

Unchiul lui, Jasper, care l-a însoţit în exil şi şi-a păstrat credinţa în cauza Tudorilor încă de la naşterea lui Henric, e prezent şi el, răsplătit pentru credinţa de o viaţă cu partea lui de pradă. Îşi recapătă titlul şi pământurile; va putea să-şi aleagă după placul inimii o dregătorie de frunte. Ba chiar primeşte mai mult. Henric îi scrie mătuşii mele, Katherine, văduva trădătorului duce de Buckingham, şi-i porunceşte să se pregătească de recăsătorie. Jasper le va primi pe ea şi averea Buckingham. Se pare că toate femeile Rivers fac parte din prada de război. Mătuşa Katherine are scrisoarea în mână când vine în vizită la mama, în odăile de mâna a doua din palatul Westminster.

— Şi-a pierdut minţile? o întreabă ea pe mama. N-a ajuns că am fost măritată cu un băiat, cu tânărul duce care mă ura? Acum trebuie să mă cunun cu alt duşman al familiei noastre?

— Ai primit o moşie? întreabă sec mama, căci şi ea are o scrisoare de arătat surorii ei. Iată veştile noastre: mie mi se va plăti o pensie, Cecily se va mărita cu sir John Welles, iar Elizabeth va fi logodită cu regele.

— Slavă Domnului măcar pentru asta! exclamă mătuşa Katherine. Pesemne că ai fost neliniştită.

Mama înclină capul, încuviinţând.

— A, şi-ar fi călcat el legământul, dacă ar fi putut! Căuta altă mireasă, încerca să scape.

Auzind asta, ridic ochii de pe lucrul de mână, dar mama şi sora ei, cu capetele apropiate, sunt concentrate la scrisorile lor.

— Când va fi nunta?

— După încoronare, spune mama indicând paragraful. Bineînţeles, el nu va vrea să-i creadă nimeni rege şi regină cu drepturi egale. Va vrea să pară că urcă pe tron prin propriile merite. Nu va vrea să se spună că ea primeşte coroana reginei fiindcă i se cuvine. Nu poate accepta să spună nimeni că şi-a obţinut coroana prin ea.

— Dar mergem cu toţii la încoronarea lui, nu? întreabă mătuşa Katherine. E foarte târziu, însă…

— Nu suntem invitaţi, răspunde scurt mama.

— E o insultă! Nu se poate să n-o aibă pe Elizabeth de faţă!

Mama ridică din umeri şi rosteşte încet:

— Şi dacă lumea ar aclama-o? Dacă ne-ar striga numele? Ştii bine cum ar aclama-o oamenii dacă ar vedea-o. Ştii cât de mult iubesc londonezii Casa de York. Dacă lumea ne-ar vedea şi ar striga numele nepotului meu, Edward de Warwick? Dacă ar huidui Casa Tudor şi ar aclama Casa de York? La încoronarea lui? Nu va risca aşa ceva.

— Vor fi prezenţi membri ai Casei de York, precizează Katherine. Cumnata ta, Elizabeth, a schimbat tabăra, căci soţul ei, ducele de Suffolk, s-a dovedit iarăşi trădător. Fiul ei, John de la Pole, numit de regele Richard moştenitorul lui, i-a cerut iertare lui Henric. Ca urmare, vor fi prezenţi.

Mama încuviinţează.

— Aşa şi trebuie. Şi sunt sigură că-l vor sluji cu credinţă.

Mătuşa Katherine pufneşte în râs, iar mama nu poate să nu zâmbească.

Plec s-o caut pe Cecily şi-i spun fără ocol:

— Urmează să te măriţi. Am auzit-o pe mama vorbind cu mătuşa Katherine.

Ea păleşte.

— Cu cine?

Înţeleg pe dată că se teme de o nouă umilinţă prin căsătoria cu vreun susţinător mărunt al invaziei Tudorilor.

— Îţi va fi bine, îi spun. Lady Margaret îţi rămâne prietenă. Te mărită cu fratele ei vitreg, sir John Welles.

Cu un oftat din rărunchi, Cecily se întoarce spre mine.

— Vai, Lizzie, m-am temut atât de tare… Atât de tare…

— Ştiu, răspund şi-i cuprind umerii cu braţul.

— Şi n-aveam ce face. Când tata trăia, eram numită „prinţesa Scoţiei“, fiindcă urma să mă mărit cu regele scoţienilor! Şi apoi să cobor până la numele de lady Scrope! Iar după aceea să rămân cu totul fără nume! O, Lizzie, am fost urâcioasă cu tine.

— Cu toată lumea, îi amintesc.

— Ştiu! Ştiu!

— Dar acum vei fi vicontesă. Şi, fără doar şi poate, vei ajunge şi mai sus. Lady Margaret le arată rubedeniilor sale mai multă bunăvoinţă ca oricui, iar Henric îi datorează recunoştinţă lui sir John pentru ajutor. Îi vor da, precis, încă un titlu şi alte pământuri. Vei fi bogată, vei fi nobilă, vei fi aliată cu milady mama regelui, îi vei fi… ce? Cumnată după fratele vitreg şi te vei înrudi cu familia Stanley.

— Surorilor noastre li se pregăteşte ceva? Dar verişoarei Margaret?

— Deocamdată, nimic. Thomas Grey, fiul mamei, se va întoarce acasă mai târziu.

Cecily oftează. Fratele nostru vitreg ne-a fost ca un tată, arătându-ne o credinţă nestrămutată de când ne-am născut. Ne-a însoţit în sanctuar şi a ieşit de acolo doar ca să încerce să ne elibereze fraţii printr-un atac tainic asupra Turnului, apoi a slujit la curtea din exil a lui Henric, încercând să păstreze alianţa noastră cu el şi fiind totodată spionul nostru. Când s-a convins că Henric e un duşman de temut, mama l-a chemat pe Thomas acasă, dar Henric l-a capturat chiar în clipa plecării. De atunci, e întemniţat în Franţa.

— A fost graţiat? Regele l-a iertat? întreabă Cecily.

— Cred că toată lumea ştie că n-a greşit cu nimic. A fost ostatic, garanţia alianţei dintre noi; Henric l-a lăsat drept chezăşie pe lângă regele francez, dar acum, văzând că suntem supuşi, Tudor poate să-l elibereze pe Thomas şi să le plătească francezilor.

— Şi tu? se interesează Cecily.

— Pe cât se pare, Henric se va însura cu mine pentru că n-are cum să dea înapoi. Însă nu se grăbeşte câtuşi de puţin. Pe cât se pare, toată lumea ştie că a încercat să-şi încalce promisiunea.

Sora mea mă priveşte cu milă şi îmi spune:

— E o insultă.

— Într-adevăr. Însă vreau doar să-i fiu regină; nu-l vreau de bărbat şi, prin urmare, nu-mi pasă că nu mă vrea de soţie.