Kamila Shamsie, Kartography

© 2014 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-4602-9

ISBN PDF: 978-973-46-4603-6

ISBN print: 978-973-46-4357-8

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: © bhairav/Depositphotos.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

KAMILA SHAMSIE s-a născut în 1973, în Pakistan. Romanul ei de debut, In the City by the Sea (1998), a primit Premiul pentru Literatură în Pakistan. În 2000 a publicat Salt and Saffron, roman elogiat de critica literară şi bine primit de public, astfel că în 2001 prozatoarea a fost inclusă pe lista Orange a celor mai promiţători autori britanici ai secolului al XXI-lea. Kartography (Kartografie) a apărut în 2002 şi s-a bucurat de un succes remarcabil, fiind tradus în numeroase limbi. Romanul a primit premiul Patras Bokhari al Academiei de Litere din Pakistan şi a fost nominalizat la premiul John Llewellyn Rhys. În 2013 prestigioasa revistă Granta a inclus-o pe autoare pe lista celor mai buni tineri romancieri britanici. În prezent Kamila Shamsie locuieşte în Londra şi în Karachi.

Pentru toţi prietenii mei
din Karachi şi de pretutindeni,
mai ales pentru Asad Haider şi Tushna Kandawalla.

Globul se roteşte. Lanţuri muntoase îmi ating în treacăt degetele; electricitate statică deasupra Mării Arabiei. Pakistanul e despicat în două, dar nedivizat. Lumea asta e perimată.

Afară plouă. Dacă ploaia ajunge la Karachi, valurile vor creşte şi mai mult. Însă aeroportul e departe de ţărm. De acolo pînă aici e o distanţă minusculă dacă te uiţi la harta lumii. Însă distanţa nu se măsoară în mile şi kilometri, se măsoară în spaimă. Cine-a spus asta? Cineva care nu s-a măritat cu un pilot, presupun. Deşurubez capacul unui borcănel de cerneală. Un parfum de cuvinte mînjite şi de metal inundă aerul.

Toate fiinţele cu tentacule produc cerneală, Raheen? Şi sepia? Poţi să scrii pe valuri cu cerneală de sepie?

Închid ochii şi strîng degetele în jurul unui os în formă de diamant. Încă mai aud lumea învîrtindu-se. Mă învîrtesc şi eu cu ea, mă învîrtesc în mijlocul unei grădini. La apus. Şi, într-adevăr, am bureţei pentru umeri cusuţi pe sub bluză.

1986.

Bineînţeles că grădina se află acolo unde sînt începuturile noastre, al lui Karim şi al meu: în Karachi. Oraşul acela ca o plantă-păianjen, în care, dacă ştii ce să cauţi şi dacă vreo putere supranaturală se dovedeşte indulgentă cu tine, ai putea descoperi o urmă fosilizată a tălpii lui Alexandru. Cel Mare. Şi-a condus armata prin Karachi cu mult, foarte mult timp înainte să se instaureze efectul de plantă-păianjen, pe vremea cînd Karachi era un port pe nume Krokola. Poate că armata lui Alexandru a fost prima care a răscolit nisipul de-a lungul coastei răsăritene a Mării Arabiei.

E o idee interesantă.

Deşi în realitate nu s-a dovedit niciodată că actualul Karachi este Krokola şi, chiar de-ar fi, probabil că Alexandru n-a călcat niciodată pe ţărmurile lui. Aşadar, orice urmă de călcătură macedoneană antică a cărei amprentă lăsată în pietrele din Karachi poartă însemnele autorităţii trebuie că-i aparţine comandantului flotei lui Alexandru, Nearchus, care nici măcar nu era macedonean. Era cretan, ceea ce sună a necioplit.

Nu ştiu dacă eu şi Karim am căutat de-adevăratelea urme de paşi antici în aranjamentul de pietre din grădina lui în acea seară de octombrie, cînd totul fusese despachetat din cutii şi mutarea din vechea casă a lui Karim se terminase, dar ştiu că eram fericiţi din cale-afară că descoperiserăm o sepie fosilizată.

— Eşti sigur că-i o sepie? l-am întrebat, răsucind în mîini fosila în formă de diamant.

Şedeam amîndoi cu picioarele încrucişate, unul lîngă altul, pe iarba care mărginea triunghiul de pămînt pe care fuseseră aranjate pietrele. Noroi pe genunchii lui şi clorofilă pe ai mei, cu toate că, deoarece stăteam atît de aproape unul de altul, ba legănîndu-ne în spate de rîs, ba aplecîndu-ne în faţă de curiozitate, culorile se amestecau şi spărturi de smarald începeau să se întrevadă prin cenuşiul-cafeniu.

— Sigur c-aşa-i. Mă rog, os de sepie. Nu-i pic de carne de peşte pe chestia aia.

— Deci carnea face peştele peşte?

— Interesantă întrebare. Calcanul fără carne mai e calcan? În orice caz, sepia nu mai e peşte. Nici vorbă, a spus Karim, vînturîndu-şi braţele ca unul care încearcă un număr de breakdance. Are tentacule.

S-a lăsat pe spate şi s-a sprijinit în coate, cît pe ce să strivească o furnicuţă care, impasibilă, nu s-a abătut de la traseul ei, ci i-a traversat braţul şi a pornit să-şi croiască drum prin iarba scurtă.

— Închipuie-ţi, a spus el, uitîndu-se în jur. Aici pe vremuri era un ocean. Dacă mijeşti ochii, aproape că poţi s-o vezi pe Mai Kolachi¹ vîslind cu barca prin hibiscus în căutarea soţului ei şi uite!, acolo, prin bougainvillea, se vede valul de lacrimi pe care le-a vărsat Alexandru pentru Bucifal.

— „Bucifal“ e anagrama lui „f. abulic“. Cînd mijesc ochii, nu văd decît o ceaţă.

Karim şi-a dat ochii peste cap.

— Ştii ce? Dacă eu nu eram eu, nici tu n-ai fi fost tu.

Ciudat. Indiferent de unde încep, replica aceea îşi găseşte întotdeauna locul în povestirea mea pe la început şi forţează liniaritatea să facă loc unei divagaţii despre înţelesul revelat cu întîrziere. E cel mai rău dintre toate modurile în care ne machetăm amintirile: tendinţa aceasta de a împunge crusta anecdotei, în speranţa că va elibera un şuvoi de simbolism fierbinte ca lava.

Încetează, ar spune Karim. Du-te să mănînci ceva. Şi dacă tot te duci, caută „machetarea“ în dicţionar. E anagrama de la „racheta mea“. În vara cînd noi doi am jucat tenis a existat un asemenea simbolism în jocul nostru.

Karim, mai taci! Cît nu erai tu atent, eu am combinat amintirile într-un începutmijlocfinal de poveste, aşa că să nu-ndrăzneşti să mă-ntrerupi cu versiunea ta despre ce-a-fost-de-fapt-mai-întîi şi despre treaba-aia-care-a-fost-cauza-şi-nu-efectul.

Dumnezeule mare, măi fato, nici în vis nu m-aş gîndi la aşa ceva! Toată importanţa cronologiei stă în efectul obţinut. Motiv pentru care ar fi trebuit să începi cu momentul cînd…

Karim!

Continuă.

În regulă. Apus… bureţei pentru umeri… sepie… Părinţii mei parchează pe aleea din faţa casei, iar tatăl lui Karim – unchiul Ali – iese să se alăture grupului la ceai, cu nodul cravatei perfect făcut şi cu dunga pantalonilor atît de ascuţită, încît ar fi tuns iarba cu ea dacă s-ar fi dat de-a rostogolul prin grădină. Deşi e ridicol să spui aşa ceva. Imaginează-ţi-l pe unchiul Ali catadicsind să se rostogolească.

— Ah, zău dacă n-arăţi ca unul care a despachetat cutii toată ziua, a spus mama rîzînd, aşezată într-un fotoliu de trestie, cu palma întinsă către unchiul Ali, de parcă i-ar fi oferit o tavă cu ceşcuţe de ceai. Hanh², ştiu. În toată casa e un dezastru, dar garderoba ta e muc şi sfîrc.

Unchiul Ali n-a zîmbit.

— Ce mişcare optimistă: să cumperi o casă.

I-am surprins pe ai mei schimbînd priviri îngrijorate.

— Ce remarcă prostească, Ali! a spus mama.

— Ce-o fi prostesc în asta? Zona fabricii e tot sub stare de necesitate. Nu-s semne că s-ar pregăti s-o ridice.

— A, optimistă în sensul ăsta, a spus tata, după care a tăcut, fiindcă mama l-a pocnit pe furiş.

M-am uitat la Karim ca să văd dacă ştia ce se petrece, dar el strîngea zdravăn osul de sepie, încercînd să-şi imprime în palmă conturul lui zgrunţuros.

— Lucrurile stau absolut îngrozitor, a continuat unchiul Ali. Numai Dumnezeu ştie cînd se vor mai deschide şcolile copiilor.

Eu şi Karim încercam să părem posomorîţi, dar tata ne-a surprins atingîndu-ne încîntaţi degetele mari de la picioare.

— Voi sînteţi fericiţi pînă peste cap că răzmeriţele nu au încetat, este? a spus aba³.

— Păi, nu-i vorba… am spus eu.

— …c-am vrea să mai moară oameni sau mai ştiu eu ce, a continuat Karim. Dar…

— Dar n-ar strica dacă lucrurile ar rămîne…

— Încordate.

— Numai cît s-apuce să se anuleze examenele.

— Repede mai faceţi afirmaţii idioate cît s-ajungă pentru o viaţă-ntreagă! a spus tata. Vă apropiaţi de vîrsta la care ar trebui să vă vină mintea la cap. Ce-i acum, octombrie? Prin ianuarie o să-ncepem s-aşteptăm responsabilitate morală de la voi doi.

În timp ce vorbea, aba s-a întors într-o parte şi şi-a săltat picioarele peste braţul fotoliului, transmiţînd prin fiecare muşchi al trupului indolenţa unui om pe deplin satisfăcut. Probabil că ar fi putut să se înfăşoare pe un gard de sîrmă ghimpată şi tot ar fi părut pe de-a-ntregul relaxat.

Ami⁴ şi-a încîrligat un deget, vîrîndu-l prin gaura de lîngă manşeta blugilor lui aba. O întrebasem cîndva dacă o deranja vreodată absenţa unei idile romantice în viaţa ei, iar ea îmi răspunsese că definiţia pe care o dădea ea unei idile romantice era aceea de relaţie intimă cu mintea împrăştiată, cam ca atunci cînd mîinile altcuiva se rătăcesc spre mîncarea din farfuria ta. I-am răspuns că nu, asta-i doar prietenie, idila romantică înseamnă să ştii întotdeauna cu exactitate unde se află mîinile acelei persoane. Ea a zîmbit şi a spus, a fost o vreme cînd şi eu credeam la fel. Dar în miezul idilei romantice se află conştiinţa faptului că acele mîini ar putea hoinări şi prin altă parte, doar că, graţie norocului ori destinului sau pur şi simplu în urma unei bîjbîieli pe nevăzute, ele îşi vor regăsi drumul spre tine şi poate că atunci vei avea inteligenţa să fii recunoscătoare pentru tot ceea ce încă este posibil, în pofida propriilor tale slăbiciuni – şi a slăbiciunilor lui. Mi-am strîns puternic pleoapele peste ochi şi am scuturat bulversată din cap în faţa ei, iar ea mi-a spus, într-o bună zi o să stăm şi-o să-ţi spun toată povestea. Dar pe mine nu absenţa naraţiunii mă bulversase. Eu voiam doar să ştiu la ce se referise cînd pomenise „slăbiciunile lui“.

M-am uitat cîteva clipe la părinţii mei. Tata împingea cu piciorul gol scaunul lui ami, prefăcîndu-se că e gata să-l răstoarne. Ea i-a aruncat o privire de-aia de-a ei, cicălitoare, iar el mi-a făcut cu ochiul, apoi s-a potolit. I-am făcut şi eu cu ochiul, cu versiunea mea mai mică şi mai întunecată a ochilor lui de pisică. („Ochi de tigru“, insistam întotdeauna şi eu, şi el. „Ochi de panteră.“) Eram în cîrdăşie, tata şi cu mine, conspiram împreună, deşi nu mi-a fost niciodată foarte clar la ce conspiram. Lîngă mine, Karim a început să îngîne ceva în surdină, aşa că mi-am concentrat din nou atenţia asupra conversaţiei, ca să-mi dau seama ce lucruri condamnabile spunea unchiul Ali.

— De ce mi-e mie frică mai tare: că într-o bună zi fiul meu o să fie prins în miezul tulburărilor sau că n-o să fie prins deloc în ele? Ştiţi, uneori mă gîndesc serios c-ar trebui să-i scriu pur şi simplu fratelui meu şi…

Lăsîndu-se pe spate, Karim şi-a prins ceafa în căuşul degetelor împletite, dar, cu toată încercarea lui de-a părea nonşalant, îi vedeam palmele apăsîndu-i cu putere urechile şi-i auzeam mormăitul în crescendo.

— Hei! l-am înghiontit. Dekho!⁵

Mama lui Karim a intrat prin uşa glisantă dinspre camera televizorului, iar eu şi Karim ne-am uitat unul la altul cu sprîncenele înălţate, fiindcă părul ei era cu o nuanţă mai deschis decît fusese cu o oră în urmă, ajungînd aproape castaniu. De cînd descoperise revistele acelea sub patul lui Karim, căpătase obiceiul de a-şi vopsi părul ori de cîte ori încerca să ia o hotărîre importantă privitoare la fiul ei, iar acum a clipit repede şi a tuşit ca să-şi dreagă vocea, semnalînd că era pe punctul de a spune ceva ce nu era convinsă că ar fi trebuit să spună.

— A sunat Laila mai adineauri, tocmai s-a întors din luna de miere, cică a fost cea mai bună din toate trei de pînă acum. Dar se simte puţin cam nu ştiu cum, ştiţi, fiindcă încearcă să se obişnuiască cu viaţa la ferma lui Asif. Aşa, şi, dragilor – s-a întors ea către părinţii mei –, nu i-am dat nici un răspuns, fiindcă am zis că trebuie să ne consultăm cu toţii, deşi eu, una, ştiu cum votez şi sînt pregătită să-mi apăr poziţia, dar ea a spus că ar trebui să mergem toţi la fermă să-i ţinem tovărăşie, ceea ce-i ridicol, bineînţeles, fiindcă agenţiile de publicitate, fabricile de pînzeturi, ziarele şi revistele nu se conduc singure, iar anul ăsta voi v-aţi luat amîndoi concediu mai mult decît suficient, pentru călătoria în nord, iar eu trebuie să stau aici, că vine nunta verişoarei mele, dar a mai zis ceva şi asta-i partea despre care trebuie să discutăm, a zis că pe timpul sărbătorilor de iarnă ar trebui să trimitem copiii la ea.

Eu şi Karim ne-am strîmbat unul la altul. O fermă? Pentru Dumnezeu, o fermă! La doi dependenţi de smog. Doi karachiiţi, fir-ar să fie, care şi-au plănuit să facă diverse lucruri în oraş pe timpul sărbătorilor de iarnă. Să se ducă la cules de crabi, să-şi petreacă vremea la Baleji Beach şi să dea o fugă cu maşina la aeroport pentru o cafea, căci lumea ne era deschisă acum, cînd cineva din gaşca noastră – Zia – şofa, iar noi, ceilalţi, contribuiserăm cu banii strînşi la aniversări şi de Eid⁶ ca să-i cumpărăm un carnet de conducere unde se pretindea că era născut în 1967, înainte de aselenizare, înainte de Războiul Civil din ’71, înainte ca mama mea şi mama lui Karim să fi făcut schimb de logodnici şi să se întrebe de ce n-o făcuseră mai demult.

— Nu cred că-i o idee bună, Maheen, a spus ami.

Smulgea cu un aer visător cîte o petală de raat-ki-rani⁷ din şiragul de boboci albi care îi ţinea părul strîns în coc, o freca între palme, apoi le desfăcea, răspîndind un parfum ca de mosc, care avea să persiste în jurul ei ceasuri întregi. Tata a jurat odată că ami ar putea să se caţăre într-un tomberon plin de gunoi în putrefacţie, iar de-acolo, dacă exista măcar o singură gladiolă în amestecul mizerabil de coji de ouă, mucegai, coji de mango, pipote de pui şi resturi de la cină vechi de-o săptămînă, ami ar ieşi de-acolo mirosind ca şi cum de-abia s-ar fi dat cu un parfum cu simţul umorului.

— Păi, eu cred că-i o idee grozavă, a spus tuşa Maheen, săltîndu-şi în picioare trupul mărunţel. Şi e rîndul meu să am dreptate.

— Dar, din păcate, îşi tot ratează rîndul, i-a spus unchiul Ali lui tata.

Am izbucnit în rîs, dar m-am oprit cînd l-am văzut pe aba lovind în scaunul unchiului Ali şi înclinînd capul către Karim. Karim refuza cu îndîrjire să-şi privească părinţii. Poate că nici nu auzise comentariul tatălui său. Dar pe urmă şi-a dus o mînă la obraz şi mi-am dat seama că făcuse asta ca să-şi ascundă maxilarul încleştat. Aş fi vrut să-i spun că acreala tăioasă era doar felul de-a fi al unchiului Ali. N-avea nici o însemnătate. Aşa că am smuls un pumn de iarbă şi am suflat firele verzi în direcţia lui. Cînd m-a auzit expirînd, s-a întors spre mine şi a prins în palmă cîteva fire de iarbă răsfirate. M-am mutat mai aproape de el şi am început să le aranjez într-o reţea de jucat „X şi 0“.

— Oho! a spus ami, plescăind cu limba în cerul gurii. Ție-ţi dă mîna să crezi că-i grozav, Maheen, fiindcă ai un băiat, şi-acum o să mă sileşti să folosesc nenorocita de expresie „Ce-o să spună lumea?“ Suno, yaar!⁸ Karim şi Raheen sînt aproape… nu, oh, khuda!⁹ Sînt adolescenţi! Să-i trimiţi pe ăştia doi singuri… buss¹⁰, acu’ nu te uita aşa la mine!

Credeam că vorbeşte cu mine, dar de răspuns i-a răspuns unchiul Ali.

— Nu fi absurdă, Yasmin. Practic, sînt veri. De fapt chiar sînt veri. Noi doi sîntem veri de gradul al treilea şi asta înseamnă că şi copiii noştri sînt rude. Aşa să le spui bîrfitorilor.

— Hei, vară-mea! a spus Karim.

A suflat peste firele de iarbă, care mi-au zburat în faţă.

— Sîntem veri de gradul al treilea prin alianţă, a spus ami. Fără nici o legătură de sînge reală. Am crezut c-o să fii de partea mea, Ali.

— Trebuie să stau jos, a spus tuşa Maheen. Soţul meu e de acord cu mine.

— După cum stau lucrurile acum, nu cred că lui Karim i-ar fi prea bine dacă ar rămîne aici, a spus unchiul Ali, apoi a sorbit din ceai, fără să se uite la soţia lui.

Mi-am întors iar privirea spre Karim. Se holba în sus, spre cer, rupîndu-se treptat de lumea înconjurătoare.

— Iar are o viziune de-aia apocaliptică de-a lui, s-a băgat ami în vorbă. Vrea să-i trimită pe copii din Karachi.

— Nu ne permitem aşa ceva, a spus aba. Dacă-i trimiţi de aici fiindcă e prea periculos, cum mai justifici întoarcerea lor?

— Doar pe durata sărbătorilor, a precizat unchiul Ali. Pe străzi e nebunie curată de sărbători. Pentru ei n-o să mai fie cine ştie ce distracţie dacă le spunem că nu pot pleca nicăieri şi nu pot să facă nimic. Şi va fi şi-o schimbare tocmai bună să aibă la dispoziţie atîţia acri cîţi are ferma lui Asif, ca să zburde cum au ei chef.

— Dar noi vrem să zburdăm pe plajă, am obiectat.

— E mult prea periculos să mergi atîta cu maşina, a spus ami. Ali, s-ar putea să ai dreptate. Se pot distra minunat la ferma lui Asif. Sau, oricum, acum cincisprezece ani se putea.

Cînd ami a spus asta, am avut impresia că tuşa Maheen a început să-şi întoarcă privirea spre tata, dar apoi a renunţat şi a oftat.

— Poate se mai îndreaptă lucrurile pînă-n decembrie, a spus ea, sprijinindu-şi capul de umărul mamei mele. Cînd are de gînd ţara asta să se-nveţe minte?

Unchiul Ali s-a aplecat într-o parte în fotoliu şi s-a uitat la nevastă-sa.

— Asta nu-i ca şi cum istoria s-ar repeta, Maheen. Un guvern militar ca al nostru nu poate conduce niciodată o ţară unită. Nu pe termen lung. Nu-şi poate permite să-i dea voie vreunui grup să capete atîta putere cît să instige o mişcare de masă. Despre asta-i vorba acum.

— Tu preferi să crezi că toate tulburările astea sînt create artificial, nu-i aşa, Ali? a spus tuşa Maheen, ridicîndu-se în picioare şi fixîndu-şi soţul cu o căutătură aspră. Aşa e mult mai uşor pentru noi toţi, în saloanele noastre civilizate, nu-i aşa? Fiindcă, dacă-i aşa, problema e doar guvernul sau agenţiile de contraspionaj sau chiar Palma Ascunsă…

— Mîna, a corectat-o unchiul Ali.

— Ah, mai taci!

— Cred că încerca să te liniştească, Maheen, a spus aba.

— Ali, să ştii că are şi ea dreptate, a spus în acelaşi timp ami.

— N-am nevoie să mă liniştească cineva. De ce nu poate pricepe atîta lucru? De ce trebuie să vă apucaţi mereu voi doi să îmi explicaţi ce zice soţul meu şi să-i explicaţi lui ce zic eu?

Karim era în altă lume: urmărea cu privirea smocurile de nori care treceau sus pe cer. Oare de aceea era mai visător decît mine, pentru că părinţii lui se certau tot timpul? O clipă am fost aproape geloasă pe nori. De ce se uita la ei cînd voia să evadeze, din moment ce eu eram chiar alături? L-am tras de mînecă şi s-a întors imediat spre mine, iar cînd i-am făcut semn să mă urmeze, pe faţă i se citea un sentiment vecin cu uşurarea.

Ne-am furişat departe de părinţii noştri, iar eu m-am strecurat în spaţiul strîmt dintre zidul care împrejmuia grădina şi hibiscusul răşchirat. Karim a trebuit să-şi sugă burta ca să aibă loc să vină după mine. Pînă şi soarele ajungea cu greu în acel cotlon, unde ne-am ghemuit cu genunchii strînşi sub bărbie şi unde noroiul era încă jilav după ce mali¹¹ trecuse pe acolo cu furtunul de grădină pe la începutul serii. Mă întrebam dacă şi Karim îşi amintea ziua aceea de demult din anotimpul musonilor în care ne ascunseserăm în tufişurile de lîngă casa bunicii. Îi atrăsesem atenţia la ce spusese mama, că dacă stai în haine ude, te ia cu frig şi răceşti, aşa că, de dragul sănătăţii, ne dezbrăcaserăm şi făcuserăm morman toate hainele. Apoi: „Ce caraghios arată, Karim! Pot să pun mîna pe ea? Poţi s-o faci să mişte?“ „Nu, dar pot să dau din urechi.“

Karim şi-a dres glasul, iar eu m-am îndepărtat puţin de el şi m-am uitat cum îşi încolăceşte degetele de la picioare în jurul unei crenguţe din noroi.

— Sîntem demenţi de-a binelea, aşa-i? a constatat el. Ne dorim ca revoltele să continue doar ca să rămînă şcoala închisă.

Mi-am scărpinat un genunchi şi am încercat să par spăsită, dar în realitate mă gîndeam că revoltele trebuie să ia sfîrşit, asta neapărat, altminteri aveam să fim trimişi de-acasă pe timpul sărbătorilor. Nimic din ceea ce se petrecea în Karachi n-avea prea multă logică pentru mine – cel puţin de anul trecut, cînd cu fata aceea omorîtă de un autobuz în plină viteză, fapt despre care ai zice că era o tragedie de familie, ce privea strict sărmanele ei rude, şi eu mă mai întrebam ce o fi oare în mintea şoferului, căci evident că nu intenţionase să ucidă o fetiţă, însă acum trebuia să îndure tot restul vieţii consecinţele teribile ale nechibzuinţei lui, numai că, în loc să fie o tragedie de familie, toată povestea asta declanşase o confruntare etnică îngrozitoare. Fata era muhajir¹², şoferul autobuzului era pathan¹³ şi cumva, nu ştiu cum, treaba asta devenise esenţială, deşi mama spunea că era „un catalizator, nimic mai mult“, unchiul Ali spunea că „totul e orchestrat ca să creeze separări şi facţiuni“, tata răspundea „Nu ştiu zevzecii ăştia că astfel de lucruri nu pot fi ţinute în frîu?“, în vreme ce tuşa Maheen îi dădea înainte cu „pericolele amneziei“. Multă lume se uita ciudat la ea cînd spunea asta. Dar eu şi Karim aveam treisprezece ani. Nu aveam nici o putere cînd venea vorba de problemele naţiei, aşa că nu era mai bine să ne rezumăm la problemele asupra cărora aveam, poate, cît de cît control?

L-am împuns pe Karim în burtă.

— Ne trebuie un p.d.a., i-am spus. Să-i împiedicăm să ne trimită de-acasă la muls de vaci pe moşie.

Karim a răspuns cu vocea profesorului nostru de matematică:

— Care este probabilitatea de reuşită a unui plan de acţiune pus la cale de doi tineri de treisprezece ani împotriva părinţilor lor? a) unu la mie; b) doi la trei mii; c) prea mică să ne mai batem capul calculînd-o.

— Of, zău aşa, măi Karimazov! Lasă matematica şi propune un plan.

L-am văzut printre ramurile de hibiscus pe unchiul Ali dînd un bobîrnac unei insecte din părul soţiei sale. Tuşa Maheen a tresărit, apoi a zîmbit şi s-au uitat unul la altul cumva ciudat, de parcă nu s-ar mai fi văzut de multă vreme. Fără absolut nici un motiv, m-am simţit dintr-odată plină de voioşie şi i-am tras un pumn în umăr lui Karim.

— Haide! Gîndeşte-te cum a scos Miandad şasele ăla chiar sub nasul lui Sharma. Dacă a putut el aşa ceva, poţi şi tu să faci asta.

— Miandad n-avea treişpe ani şi Chetan Sharma nu era maică-sa.

— Ultima minge din tot meciul, Karim! Îi mai trebuiau patru puncte ca să cîştige! Şi Miandad era la bătaie. Şase puncte din momentul cînd a lansat mingea cu bîta. Hai, măi Karim! Gîndeşte-te.

— De ce nu te gîndeşti tu?

— Eu întruchipez forţa fizică.

Ceea ce era adevărat. La vremea aceea eram cu vreo zece centimetri mai înaltă decît Karim şi doar cu cîteva săptămîni în urmă, în faţa întregii clase, îl săltasem în braţe şi-l depusesem în coşul de hîrtii cînd îl apucase o criză de-aia de-a lui de îndărătnicie. Bineînţeles, se salvase din situaţia jenantă refuzînd să mai iasă de acolo pînă cînd intrase în clasă domnul Ansari, profesorul nostru de ştiinţe ale naturii, moment în care Karim îi spusese: „Domnule, aţi avut dreptate săptămîna trecută cînd aţi spus că sînt un gunoi. Rugaţi-vă pentru mine, ca să fiu cruţat de soarta talaşului de la creioane“. Bietul domn Ansari rămăsese fără grai, în vreme ce clasa întreagă se cocoşase de rîs în jurul lui.

Totuşi, deşi rîdeam, ştiam că de fapt ce urmărea să obţină Karim nu era atenţia, ci dreptatea. Chestia e că domnul Ansari îl numise „gunoi“ cu o săptămînă în urmă, după ce îl găsise în bibliotecă, uitîndu-se la „o poză deocheată“. Adică la Naşterea lui Venus a lui Boticelli.

Aşa se face că atunci cînd directorul şcolii a trecut pe lîngă clasa noastră en route către clasa a IX-a K, unde preda matematică, şi l-a văzut pe domnul Ansari încremenit, roşu la faţă şi neputincios în mijlocul a treizeci şi unu de elevi care rîdeau în hohote, am ştiut că nu era vorba de coincidenţă, ci de sincronizare. Abia mai tîrziu mi-a trecut prin minte că totuşi Karim n-ar fi putut calcula atît de precis toată afacerea, fiindcă nu ştia că urma să-l pun în coşul de hîrtii. Sau ştia?

Peste trei zile Karim i-a cerut iertare domnului Ansari. Mi-a spus că simţul dreptăţii depăşise faza nevoii de răzbunare.

La treisprezece ani aveam cu toţii tendinţa să spunem lucruri care sunau ca şi cum ne străduiam prea tare să ne maturizăm.

Dar în acea zi de octombrie, în grădină, cînd Karim a spus „Nee, îmi pare rău, nu-mi vine-n minte nici un p.d.a.“, am fost obligaţi să ne confruntăm cu statutul nostru de copii şi să ne supunem tiraniei adulţilor. Singura noastră speranţă era că simţul de proprietate al lui ami – pe care noi îl consideram o porcărie – urma să aibă cîştig de cauză.

— O să plecaţi, ne-a spus aba peste aproape o oră.

Eu şi Karim ne-am uitat în jur, la cei patru adulţi, încercînd să descoperim vreun semn de îmblînzire, dar toţi aveau acel aer de solidaritate care nu poate apărea decît la patru oameni care au făcut schimb de parteneri fără să-ncurce paşii ori să se calce pe degete.

— Trebuie să-i spunem „unchiule“ noului soţ al tuşii Laila, chiar dacă e un moşier decadent? am întrebat.

Părinţii mei s-au albit la faţă.

În cazul meu simţul dreptăţii nu era atît de evoluat ca la Karim.

La mai puţin de două luni după aceea, eu şi Karim ne-am urcat într-un tren care mergea la ţară, însoţiţi de fratele moşierului decadent, pe post de „şef de trupă“, deşi pot să jur că am auzit-o pe mama numindu-l respicient. Desigur, cînd am întrebat-o despre asta, mi-a răspuns „Nu fi fleaţă, n-am zis respicient. Am strănutat“. Şi săptămîni întregi după aceea a tot strănutat în aşa fel încît să sune ca un fel de „resp-ciu“, pînă cînd i-a intrat în obicei şi n-a mai putut strănuta altfel nici dacă voia.

Călătoria către Rahim Yar Khan a fost una nocturnă. Am stat în două compartimente alăturate, deşi fiecare dintre ele avea patru locuri de dormit. Fratele moşierului decadent s-a prefăcut că insistă să împartă aceiaşi patru pereţi cu Karim, dar cînd Karim s-a strecurat pe uşa de alături – chipurile, ca să împrumute o carte de citit –, unchiul Respciu (cum îl porecliserăm deja) s-a prefăcut că nu-i observă absenţa îndelungată pînă în dimineaţa următoare.

Oare ce-i atît de fascinant la trenul care se avîntă pe şine? Autobuze, avioane, maşini, vapoare – în cazul lor mă blazasem deja încă dinainte de a şti măcar ce înseamnă cuvîntul „blazat“. Dar în seara aceea, pe cînd trenul pleca din gară, m-am aplecat pe fereastră ca un personaj dintr-un film şi le-am făcut cu mîna nebuneşte tuturor celor care catadicseau să-mi arunce vreo privire. Şi am cîntat! Am vrut să fie un cîntec adecvat momentului, dar nu mi-a venit în minte decît „Feed the World“, aşa că l-am cîntat şi nici nu mi-a păsat că rîdeau culii de mine şi că un cerşetor a aruncat un pumn de alune în direcţia mea.

Poate că văzusem prea multe filme.

— Nu, a spus Karim, trîntindu-se pe patul de jos şi ridicînd jaluzelele. Nu Hollywoodul îţi accelerează bătăile inimii. Sunetul trenului e de vină. Dung-dung. Dung-dung.

— Hap-ciu. Hap-ciu, l-am contrazis eu.

— Mă rog, ceva iambic.

Domnul Intelectual.

M-am întins în patul de sus. Vinilinul negru mi s-a lipit de piele şi mi-am închipuit cum ar fi dacă băiatul din celălalt pat ar fi Zia, nu Karim. Zia, cu carnetul lui de conducere fals, cu ţigări Marlboro şmechere, cu gene groase şi păr cîrlionţat. Zia, care spunea că scopul fumatului era să atragă atenţia asupra buzelor. Ceea ce făceam cu mare plăcere, însă Karim spunea c-o să mă pîrască părinţilor.

Am suflat nişte inele de fum imaginare şi l-am întrebat:

— De ce trebuie să fii aşa de enervant uneori?

Karim continua să privească pe fereastra trenului.

— N-am ce face. E din cauza anturajului.

M-am săltat într-un cot, încercînd să nu-mi imaginez de cine sau de ce se mai lipise vinilinul acela în trecut. Aşternuturile pe care ni le împachetase ami pentru drum erau în compartimentul unchiului Respciu, dar prin peretele care despărţea patul lui de al meu îl auzeam cum intona cîntece de nuntă şi mi s-a părut nepoliticos să-l deranjez. Aşa că am stins lumina din plafon şi m-am uitat la imaginea lui Karim reflectată în fereastră, în vreme ce umbre de copaci, şine şi halte rurale îi treceau peste chip, iar luna îi strălucea în păr. Tot drumul şi-a schiţat pe braţ cu degetul numele gărilor, de la stînga la dreapta şi de la dreapta la stînga, şi îţi era imposibil să spui dacă scria în urdu sau în engleză inversată, în engleză sau în urdu reflectată în oglindă. Nu, mi-am spus, nu mi-aş dori să fiu aici cu nimeni altcineva decît cu prietenul meu cel mai bun, fostul meu tovarăş de leagăn, fratele meu de sînge (sau de scuipat, sputa fiind fluidul pe care hotărîserăm să-l amestecăm într-o ceaşcă şi să-l înghiţim), cu nimeni altcineva care să mă prindă dacă aş cădea din patul ăsta de sus, şi nu datorită reflexelor lui bune, ci datorită simţului anticipării.

Cînd, într-un sfîrşit, am adormit, am visat că eram într-un tren.

1. Doamna Kolachi (urdu), pescăriţă bătrînă care s-a stabilit lîngă delta fluviului Indus, întemeind portul Kolachi (ulterior Karachi).

2. Exclamaţie care exprimă dispreţul sau neîncrederea, întru cîtva echivalentă cu „Pfui!“ (în urdu/hindi).

3. Tată (urdu).

4. Mamă (urdu).

5. Iată! Uite! Ce să vezi! (urdu)

6. Eid-al Adha şi Eid-al Fitr, sărbători religioase musulmane.

7. Regina-nopţii.

8. Ascultă, amice! (urdu)

9. Of, Doamne! (urdu)

10. Sau bus: „Ajunge, gata, încetează!“ (urdu).

11. Grădinar (urdu).

12. Etnonim folosit în Pakistan pentru a denumi emigranţii din alte zone ale subcontinentului indian şi pe descendenţii acestora.

13. Pathan, paştun – grup etnic din Afganistan şi Pakistan.

— Trestie de zahăr aancolo, kinuu¹ aancoace, bumbac peeeste tot.

Moşierul decadent, unchiul Asif, arăta cu bastonul în direcţia recoltelor sale, ascunse vederii noastre de un zid de copaci şi tufişuri care separa casa învelită în iederă şi grădina ei de restul fermei.

— Propun să faceţi o plimbare. Dacă vă rătăciţi, o să lansăm o dramatică operaţiune de salvare cu poliţia locală, cu cîini de vînătoare şi cu nişte îmblînzitori de şerpi, ca să adăugăm şi ceva culoare locală.

— Avem îmblînzitori de şerpi şi în Karachi.

Tonul lui Karim era morocănos. Pe asta n-o anticipasem, deşi de obicei eram atît de conectată la schimbările lui de dispoziţie, încît adesea îmi asumam anumite emoţii şi abia peste cîteva ore îmi dădeam seama că de fapt îi aparţineau lui. Dar tot drumul de la gară pînă acasă fusesem de-a dreptul captivată de farmecul unchiului Asif, astfel că nu-mi mai trecuse prin minte că reacţia lui Karim putea să se deosebească de a mea. Cum era posibil ca unchiul Asif, cu ochii lui de raton, cu burta lui ca o pernă şi cu capul lui în formă de pară, să nu cucerească pe toată lumea?

— A, luptele alea între şerpi şi manguste de pe ţărm! Toate-s aranjate! Şerpii au dinţii scoşi, vai de capul lor, aşa că mititelele alea de manguste – manguşti? mangustine? –, drăguţele de ele, înving de fiecare dată.

— Asta o ştie toată lumea, a spus Karim.

L-am călcat pe picior şi i-am zîmbit unchiului Asif. Gura mea abia dacă mai rezista chinului de a fi fermecătoare pentru doi inşi. Deja începeau să-mi crape buzele în aerul rece şi uscat şi mă temeam că dacă aş zîmbi cu mai multă forţă, mi s-ar despica de tot.

— Tuşa Laila e aici? am întrebat.

Unchiul Asif şi-a coborît vocea şi a şoptit:

— A venit îmblînzitorul de şerpi şi-a răpit-o în miez de noapte.

Apoi şi-a îndreptat spinarea şi mi-a zîmbit cu gura pînă la urechi.

— Dar o s-o aducă înapoi pînă la prînz. A lăsat instrucţiuni să mîncaţi, să faceţi duş şi să vă sunaţi părinţii în clipa cînd ajungeţi, dar din moment ce clipa a trecut şi noi sîntem tot afară, pe verandă, sînteţi liberi să vă dezmorţiţi picioarele şi alte părţi ale trupului. Doar să vă-ntoarceţi într-o oră, OK?

Şi-a agitat bastonul în direcţia cuiva nevăzut şi a pornit către cîmpurile de trestie.

— Ei bine, tare mai e excentric! a spus Karim pe cînd ne îndepărtam de casă, tăind-o prin grădina lungă, tunsă şi frezată, cu straturile ei de crizanteme şi trandafiri.

— Şi tu, cum ar zice Sonia, eşti un idiocentric. Ce eşti aşa de prost dispus?

Aveam picioarele mai lungi decît ale lui, dar mă chinuiam să mă ţin după el, căci păşea întins prin grădină, luînd-o apoi pe poteca înconjurătoare, iar de acolo, cu bărbia în piept, aţă printre tufişuri.

Între tufişuri, la doar cîţiva metri distanţă, era un spaţiu gol, cît să treacă două persoane, al cărui rost era să asigure circulaţia lesnicioasă între casă şi terenurile cultivate, dar eram destul de mare ca să-mi dau seama că era posibil să mă transform într-o cuconiţă, aşa că am ignorat spaţiul acela şi am mers mai departe după Karim. Probabil ştia că sînt în spatele lui, dar asta nu l-a împiedicat să împingă într-o parte o mică încrengătură flexibilă, să treacă de ea şi apoi s-o lase să zvîcnească înapoi. Chestia aia verde şi ţepoasă s-a bălăngănit spre mine şi a trebuit să ridic braţele ca să mă apăr de ea.

— Ce dracu’, Karim?

— Ar fi o idee bună să mergem, nu să vorbim.

A ieşit din tufişuri şi nici măcar nu s-a oprit să admire decorul, cu acri întregi de culturi desfăşurîndu-se către depărtări învăluite într-un linţoliu de ceaţă, ci a continuat pur şi simplu să meargă, cu ochii în pămînt, pe poteca bătătorită care mărginea lanul de bumbac.

Totul era cît se poate de ciudat. În perioada aceea ursuzenia era trăsătura mea. Eram în stare s-o manifest brusc din te miri ce. Acum cred că se întîmpla numai din pricina tiraniei sutienelor. Încă nu mă împăcasem cu ideea că o să-mi petrec întreaga viaţă cu harnaşamentul ăla pe piept. Dar ce voiam eu să spun este că omul care mă potolea era mereu calmul Karim, bufonul care mă provoca să rămîn mohorîtă la auzul glumelor lui. Uite, îmi spusese o dată, arătîndu-mi o mască de cinci rupii cu faţa lui Sly Stallone în Rambo, a cărui bandană arăta izbitor de pakistaneză, asta-i faţa mea de şmecher. Mi-a tras-o pe cap. Rămîi ursuză cu ea pe faţă. Te desfid! Rambo Rehman². Rambulenta. Ram Boloo Pehlvan³.

S-a oprit în mijlocul potecii şi a închis ochii. Din depărtare venea un huruit slab de maşinării agricole.

— Ăsta-i zgomotul valurilor care se sparg, a spus Karim, printr-un extraordinar salt al imaginaţiei, după care a ridicat o mînă şi a început să împungă aerul. Acolo-i căsuţa de pe plajă a lui Zia, iar acolo, căsuţa lui Runty⁴. Uite şi peştera unde se duce Zia să fumeze, uite locul unde am văzut puiul de ţestoasă, uite şi stînca aia abruptă pe care credeam că n-o să fim în stare să ne căţărăm niciodată, uite arcada Karim şi arcada Raheen, iar stînca Sonia abia dacă se mai vede în amurg, şi acolo au construit părinţii mei un castel de nisip acum doi ani.

A lăsat mîna jos, cu ochii strîns închişi.

Mă rog, mi-am spus, indiferent ce-l supără, ori o să-mi spună despre ce-i vorba, ori o să uite şi o să-i treacă. Am grăbit pasul şi m-am strecurat pe lîngă el. Preţ de cîteva clipe distanţa dintre noi a sporit, iar apoi, nu ştiu cum, m-am trezit din nou umăr la umăr cu el, păşind în pas de „Stîng, drept, stîng, drept, pijama dheela⁵, topi⁶ la piept“. Am trecut pe lîngă nişte cîmpuri de bumbac, pe lîngă bivoli bălăcindu-se în ochiuri de apă, pe lîngă capre şi găini, pe lîngă o iarbă mai verde decît orice lucru verde din Karachi, pe lîngă alte cîmpuri de bumbac, mereu alte şi alte cîmpuri de bumbac, şi pentru prima dată mi-a trecut prin minte ce ciudat era că în Karachi nu mergeam niciodată pe jos, nici de la locuinţa lui Karim la a mea, nici de la Sind Club la Gymkhana, de nicăieri niciunde, doar la plajă, şi chiar şi acolo poţi să ajungi cu pasul doar pînă într-un anumit loc, dincolo de care apa, stîncile sau crabii îţi indică „Atît, pînă aici. Întoarce-te“.

Cum ne întorceam spre casă, Karim a cules de pe jos o gheară de găină.

— Asta ar putea fi o stea-de-mare, a spus el. Ar trebui să fie. Ar trebui să fim acasă. Să planificăm o excursie la plajă. Ar trebui să fim acasă. Nu te deranjează că nu sîntem?

— Acasă e anagrama lui „aşa că“. O expresie foarte declarativă. Şi, apropo de asta, de ce te transformi aşa, fără motiv, în versiunea prescurtată a „Orei de dramă radiofonică“? Sîntem în vacanţă, e grozav, putem să umblăm creanga, să explorăm, să facem de toate. Şi-apoi zilele astea n-o să ne dea nimeni voie să mergem pe plajă, nu cînd în jur e-atîta violenţă şi alte astea.

— Karachi e anagrama de la „chakra-i“.

A scos din buzunar un briceag şi a descris cu el un cerc prin aer. Femei în haine viu colorate, cu sacoşe improvizate, pline cu bumbac, aruncate peste umeri, au trecut pe lîngă noi şi ne-au arătat cu degetul, chicotind. M-am simţit ciudat de străină.

— Karimazov?

— Pur şi simplu violenţă fără sens, a spus el, închizînd briceagul cu un pocnet. Nu te deranjează că sîntem aici fiindcă părinţii noştri au simţit că nu sîntem în siguranţă acasă?

Am dat din umeri. Prima dată cînd sîntem şi noi departe de părinţi – şi el simţea nevoia să-şi joace rolul de cetăţean îngrijorat al unui oraş cuprins de tulburări. Imaginaţi-vă cum ar fi fost în Leul, vrăjitoarea şi dulapul dacă patru copii s-ar fi aşezat cuminţi şi-ar fi spus „Sîntem aici fiindcă în Londra sînt raiduri aeriene. Groaznic!“ Cu o asemenea atitudine, nici la scară n-ar mai fi ajuns, darmite în dulap. M-am gîndit să-i spun asta şi lui Karim, dar hotărîserăm cu un an în urmă că venise vremea să ne maturizăm şi să depăşim faza lecturilor cu Narnia, aşa că, dacă le-aş fi pomenit, poate că ar fi rîs de mine şi-ar fi zis că sînt copilăroasă. Aşa că i-am zis în schimb:

— Nu-i nimic grav dacă petrecem cîteva zile în locul ăsta.

S-a uitat la mine de parcă aş fi fost proastă grămadă.

— El îşi închipuie că schimbarea de decor poate schimba lucrurile.

— Care el? Tatăl tău? Păi, şi ce? Chiar poate, nu? Uneori. Depinde care lucruri.

Începeam să am impresia că habar n-aveam despre ce vorbea.

— Dar cînd o să ne-ntoarcem, totul o să fie la fel, a zis el şi a aruncat gheara cu un zvîcnet al mîinii, ca şi cum tocmai şi-ar fi dat seama că era o bucată de animal mort. De ce anume îşi închipuie el că mă protejează?

— De gloanţe şi bombe. Haide, Crimă, zău că nu-i aşa de rău aici!

Mi-a întors spatele şi s-a şters cu palmele la ochi. Probabil că îl obosise călătoria, mi-am zis eu. Dar în tren adormise înaintea mea şi nu se mai sculase pînă nu-l trezisem eu. Ştiam că ar trebui să-l întreb care era de fapt problema – nu doar din ziua aceea, ci din aproape fiecare zi din ultimele săptămîni… sau erau deja luni? În zilele acelea începeam să ne surprindem singuri cu propriile noastre reacţii la lumea din jur, căci furia ne izbucnea fără nici un motiv, iar singurătatea devenea o stare căutată şi dorită, în care ne trezeam că ne gîndim la lucruri care altădată ne-ar fi făcut să ne strîngem laolaltă în grupuri ca să chicotim. Ar fi fost deci lesne să ignori momentele de furie ale lui Karim la adresa tatălui său, considerînd că nu sînt decît nişte manifestări adolescentine, şi, din cîte se părea, exact asta făcea aproape toată lumea: Sonia şi Zia, la fel ca şi părinţii mei, ba chiar şi unchiul Ali, obişnuiau să răspundă la mutrele lui Karim cu nişte comentarii exasperate despre „băieţii de vîrsta asta“, în timp ce tuşa Maheen ofta. Dar mînia lui Karim avea o seriozitate gravă, un simţ al cauzei şi al efectului, o teribilă înţelegere a consecinţelor. Chiar nu vedea asta nimeni în afară de mine? Pe cînd noi, ceilalţi, continuam să ne schimbăm pur şi simplu, Karim se maturiza, anticipînd viitoruri inimaginabile şi confruntîndu-se cu posibilitatea ca lui să i se fi rezervat unul dintre cele mai puţin plăcute. Privind în zare, cu faţa întoarsă dinspre noi, el întindea o mînă spre mine şi nu ştiu dacă rezistam fiindcă nu aveam curaj să mă uit în jos, la prăpastia pe marginea căreia se afla viaţa lui, sau fiindcă mă încordam din toate puterile ca să-l trag după mine pe un ţărm din miez de noapte, împodobit cu stele-de-mare fosforescente, aflat la o distanţă de o viaţă întreagă de mareea care urma să înece toată acea frumuseţe.

În timp ce el se uita în zare pe deasupra cîmpurilor de bumbac, m-am aplecat puţin şi i-am spus cu blîndeţe la ureche:

— Cînd veneam cu maşina printre lanuri, am crezut că văd pentru prima dată zăpadă. Dar de fapt sînt norii obosiţi care vin să se odihnească pe pămînt.

Şi-a întors faţa dinspre ce-o fi privit el acolo şi mi-a zîmbit, înlănţuindu-mi încheietura mîinii cu degetul lui mare şi arătătorul. Pe vremea aceea era mult mai scund decît mine, dar încheietura mi se potrivea perfect în acel „O“ creat de strînsoarea lui. Apoi a luat-o de-a curmezişul peste cîmp, lipăind prin noroi. A smuls o măciulie de bumbac din capsula ei şi s-a întors la mine.

— Uite. Ți-am găsit un înger deghizat.

În vîrful măciuliei era o buburuză. Karim a lipit uşor bumbacul de mîna mea şi buburuza mi s-a strecurat în palmă. Atunci am vrut să-l îmbrăţişez, dar, spre surprinderea mea, mi-am imaginat cum o să mi se lipească sînii de pieptul lui, aşa că am preferat să mă uit în jos, la buburuză, şi să mă întreb cu voce tare, oare dacă o atingeam pe spinare, o să-mi rămînă roşeaţă pe deget? Spinarea s-a transformat în aripi şi buburuza şi-a luat zborul de pe mîna mea.

S-a mai petrecut o zburătăceală cîteva ore mai tîrziu, cînd tuşa Laila ne-a găsit pe mine şi pe Karim la un capăt al mesei lungi din sufragerie, strîmbîndu-ne la imaginile noastre reflectate în suprafaţa lemnului lustruit.

— Dragilor! a ţipat ea, năpustindu-se asupra noastră cu braţele întinse şi oprindu-se cocîrjată între scaunele noastre sculptate laborios.

Braţele i s-au strîns în jurul gîturilor noastre şi ne-au tras spre ea cu un gest brusc, mai să ne izbim cu faţa de claviculele ei. Şi-a ţuguiat buzele înviorate cu Lancôme, închipuind sărutări care probabil că ar fi trebuit să ricoşeze din peretele opus pînă la obrajii noştri. Zicea ami cîndva că nimeni – şi cu atît mai puţin tuşa Laila – nu ştie unde se află graniţa dintre parodierea înaltei societăţi din Karachi şi întruchiparea autentică a trăsăturilor unui Genunchi din Karachi.

Încă nu i-am pomenit pe alde Genunchi? Sau mai degrabă Ghutna, în graiul locului. Povestea aceasta cere digresiuni, dar pentru moment hai s-o lăsăm încurcată. Tuşa Laila a intrat pe scena principală şi merită să se bucure de luminile rampei.

— Trimit vorbă la Karachi că sînt bilkul⁷ nevastă de fermier, a spus ea, răsucindu-se pe scaun. Cui îi trebuie petreceri? Eu sînt fericită să culeg bumbac şi să hrănesc capre.

— Ieşi în fiecare zi cu secera la tăiat trestie-de-zahăr, a spus Karim.

Dispoziţia i se îmbunătăţise suficient cît să-l facă să-i zîmbească unchiului Asif, care tocmai intrase în cameră.

— Stau în keechar⁸ pînă la genunchi ca să moşesc o bivoliţă! a răcnit cu entuziasm tuşa Laila.

— În fiecare dimineaţă te trezeşti cu cocoşelul, am spus.

Şi am regretat imediat.

Karim şi-a acoperit faţa cu un şervet. Tuşa Laila – frumoasa, eleganta, coafata şi manichiurata tuşă Laila – a pufnit în rîs. M-am uitat pieziş la unchiul Asif, dar pe el buna-cuviinţă îl silea să se prefacă prea absorbit de umplerea cu vîrf a farfuriei ca să-şi mai dea seama ce se petrecea în jur. Sau aşa mi-am închipuit eu.

— O lecţie de istorie, a spus el cîteva secunde mai tîrziu, întrerupînd flecăreala tuşii Laila şi întorcîndu-şi farfuria către mine şi Karim. În 1947 au fost create Pakistanul de Est şi Pakistanul de Vest, furnizîndu-se astfel o pereche de testicule pentru falusul Indiei.

Modelase din orez suprafaţa subcontinentului.

— Zău aşa, Asif! a spus tuşa Laila. Fără organe genitale în sufragerie.

Am roşit. Karim şi-a încrucişat picioarele.

— Noi avem treisprezece ani, am spus. Poate ar trebui să mai aşteptaţi măcar vreo cinci pînă să purtaţi aşa o conversaţie în faţa noastră.

Tuşa Laila a rîs.

— Eu şi mamele voastre ne-am împrietenit la vîrsta de zece ani, cînd le-am povestit despre realităţile vieţii.

Karim s-a retras din nou în dosul şervetului.

— Nu-i cazul să fii aşa de ruşinos, a spus tuşa Laila, trăgîndu-i şervetul de pe faţă şi plesnindu-l cu el peste umăr. Mi-a povestit maică-ta de revistele de sub patul tău.

— Nu erau ale mele! Le-a adus Zia. Nu-mi vine să cred că ţi-a spus… Nu-mi vine să cred că ridici problema asta.

— Vorba vine, a spus tuşa Laila.

— Uitaţi, a intervenit unchiul Asif, turnîndu-şi daal⁹ pe farfurie.

Lichidul acoperi orezul şi se revărsă.

— Indusul inundînd pămîntul şi vărsîndu-se în Marea Arabiei. Iată aici Oyster Rocks şi acolo farul de la Manora, deghizat în morcov. Ia uitaţi-vă la afluenţii ăia, ce s-au mai umflat! Jhalum, Sutlej, Ravi, Chenab şi al cincilea, ăla, care-o mai fi. Barajul Guddu dă pe dinafară. Vedeţi, acum fac Himalaia fărîme cu furculiţa. Nanga Parbat se prăvale, învăluită în linte.

Ştiu ce-mi umbla atunci prin minte. Îmi umbla întrebarea dacă aşa erau obligaţi oamenii să se distreze în Ruralistan. Însă Karim, cînd m-am uitat la el, ca să văd cum înalţă dintr-o sprînceană, confirmînd astfel că gîndeam la fel, se uita în farfuria lui şi muta de colo colo orezul cu furculiţa, de parcă ar fi încercat să construiască şi el un mulaj din orez, dar imaginea din mintea lui îşi tot schimba forma, încurcîndu-i toate eforturile de-a o reproduce în farfurie.

Deşi, ca să fiu sinceră, treaba asta am inventat-o acum, pe loc.

Dar nu inventez nimic cînd îmi aduc aminte de prietenul unchiului Asif, Cutarenuştiucum, diplomatul care a trecut pe la fermă după prînz ca să lase o prepeliţă moartă şi care, înainte de a pleca, i-a strîns mîna lui Karim şi i-a zis:

— Deci tu eşti băiatul lui Ali? Presupun că, atunci cînd fac cunoştinţă cu un tînăr de vîrsta ta, obiceiul e să-ntreb ce vrei să te faci cînd o să creşti mare, dar cu tine nu-i cazul de-aşa ceva, nu? Cred că Ali te pregăteşte deja ca să iei în stăpînire industria textilă. De trei generaţii încoace mesele din sufrageria familiei mele arată foarte elegant datorită familiei tale.

— Nu. N-am de gînd să intru în afacerea familiei.

— A, da? Atunci în ce?

Karim s-a uitat în jur şi a văzut un strop de daal pe kameeza¹⁰ unchiului Asif.

— Eu vreau să mă fac creator de hărţi.

1. Pronunţie stîlcită pentru kinnow (sau kinno), un soi de citrice care se cultivă în Pakistan şi India.

2. Rehman (1921-1979), faimos actor indian de film.

3. Atlet tradiţional, combatant în lupte libere, care îşi ungea de obicei corpul cu ulei.

4. Pitica, pipernicita, bondoaca (engl.).

5. Larg(ă) (urdu).

6. Bonetă (urdu).

7. Pe de-a-ntregul, absolut, categoric (urdu).

8. Noroi (urdu).

9. Sau dal, dhal, dahl: boabe de linte, mazăre sau alte feculente curăţate de înveliş şi înjumătăţite. Numele se aplică şi mîncării făcute cu ele, tipică pentru zona Indiei.

10. Cămaşă lungă, articol de îmbrăcăminte tipic oriental.