José Saramago, A jangada de pedra

Copyright © The Estate of José Saramago, 1986

By arrangement with Literarische Agentur Mertin Inh. Nicole Witt e.K., Frankfurt am Main, Germany

All rights reserved

© 2002, 2015 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-5650-9

ISBN PDF: 978-973-46-5651-6

ISBN print: 978-973-46-5572-4

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: © novelo/Depositphotos.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

JOSÉ SARAMAGO s-a născut la 16 noiembrie 1922 în Azinhaga (Ribatejo), într-o familie modestă. Destinul său scriitoricesc a avut o traiectorie uluitoare, culminînd cu decernarea Premiului Nobel pentru Literatură (1998). După debutul din 1947 cu un roman ulterior renegat de scriitor, urmat de o tăcere de aproape două decenii, Saramago a publicat volume de poeme, cronici literare şi politice, nuvele, piese de teatru, nenumărate traduceri, revenind la roman abia în 1977 cu Manual de pictură şi caligrafie (Polirom, 2010). Ridicat de la pămînt (1980) îi aduce recunoaşterea în spaţiul lusitan şi impune fraza şi punctuaţia care vor constitui de acum înainte marca inconfundabilă a stilului său. Celebritatea internaţională o dobîndeşte cu Memorialul mînăstirii (1982; Polirom, 2007), care, împreună cu Anul morţii lui Ricardo Reis (1984; Polirom, 2003, 2009) şi Istoria asediului Lisabonei (1989; Polirom, 2004, 2014), formează seria narativă cu tematică istorică, scriitorul acordînd o atenţie specială „originii şi identităţii portugheze“. În 1991 publică Evanghelia după Isus Cristos (Polirom, 2003, 2012), cel mai polemic roman al său, care reconstruieşte o viaţă apocrifă a lui Isus. O cotitură în universul tematic romanesc al lui José Saramago o constituie seria de ficţiuni ucronice şi alegorice începută cu Pluta de piatră şi continuată de Eseu despre orbire (1995; Polirom, 2005, 2008, 2013), Toate numele (1997; Polirom, 2002, 2008, 2011), Peştera (2000; Polirom, 2005, 2009, 2013), Omul duplicat (2002; Polirom, 2009), Eseu despre luciditate (2004; Polirom, 2008, 2014) şi Intermitenţele morţii (2005; Polirom, 2007, 2009, 2013). În 2014 Editura Polirom a publicat romanul neterminat Halebarde, halebarde, roman completat de texte semnate de Roberto Saviano şi Filip Florian. José Saramago şi-a petrecut ultimii ani în Lanzarote, Insulele Canare, continuînd să scrie şi să publice. S-a stins din viaţă în iunie 2010.

Todo futuro es fabuloso

(Orice viitor este fabulos)

Alejo Carpentier

Cînd Joana Carda a tras o linie pe pămînt cu nuiaua de velniş, toţi cîinii din Cerbère s-au pornit pe lătrat, stîrnind panică şi groază printre localnici, deoarece încă din cele mai vechi timpuri se credea că, dacă vor lătra animalele canine, care acolo fuseseră întotdeauna mute, asta înseamnă că lumea universală va pieri de îndată. Cum de s-a format adînc înrădăcinata superstiţie, sau oarba convingere, care e în multe cazuri expresia alternativă paralelă, nimeni nu-şi mai aduce azi aminte, deşi, prin întorsăturile şi hazardul binecunoscutului joc de a asculta o poveste şi de a o repeta cu o virgulă nouă, obişnuiau bunicile franţuzoaice să-şi amuze nepoţeii cu fabula care spune că, exact în acel loc, în comuna Cerbère, departamentul Pirineilor Orientali, lătrase, în erele greceşti şi mitologice, un cîine cu trei capete, care răspundea la pomenitul nume de Cerber cînd îl chema luntraşul Caron, cel care îi purta de grijă. De asemenea, nu se ştie prin ce mutaţii organice va fi trecut faimosul şi răsunătorul specimen canin pînă să ajungă la muţenia istorică şi dovedită a descendenţilor săi degeneraţi cu o singură căpăţînă. Totuşi, şi acest punct al învăţăturii puţini îl ignoră, mai cu seamă dacă aparţin generaţiei veterane, cîinele Cerber, aşa cum se scrie şi se rosteşte în limba noastră, păzea cu străşnicie intrarea infernului, ca nu cumva să îndrăznească sufletele să iasă, şi atunci, poate că dintr-o ultimă milostivire a zeilor muribunzi, au tăcut toţi cîinii viitori pentru tot restul veşniciei, sperîndu-se că, prin tăcere, se şterge din memorie regiunea infernală. Dar, neputînd veşnicia să dureze veşnic, după cum explicit ne-a învăţat epoca modernă, a fost de ajuns ca în acele zile, la sute de kilometri de Cerbère, într-un loc din Portugalia al cărui nume îl vom pomeni mai tîrziu, a fost de ajuns ca femeia numită Joana Carda să tragă o linie pe pămînt cu nuiaua de velniş pentru ca toţi cîinii de dincolo să iasă în stradă gălăgioşi, tocmai ei care, repetăm, nu lătraseră niciodată. Dacă pe Joana Carda ar întreba-o cineva ce-i venise să tragă o linie pe pămînt cu un băţ, gest mai degrabă de adolescentă lunatică decît de femeie cu capul pe umeri, dacă nu se gîndise la urmările unui fapt ce părea fără noimă, şi tocmai acestea, luaţi aminte, sînt cele mai primejdioase, poate că ar răspunde. Nu ştiu ce mi-a venit, băţul era pe jos, l-am luat şi-am tras linia, Nu v-a trecut prin minte că putea fi o nuieluşă fermecată, Era prea mare ca să fie o nuieluşă fermecată, şi-apoi întotdeauna am auzit spunîndu-se că nuieluşele fermecate sînt făcute din aur şi cristal, cu un nimb luminos şi cu o stea în vîrf, Ştiaţi că e o nuia de velniş, Eu nu mă prea pricep la copaci, pe urmă am aflat că velnişul e totuna cu ulmul, iar ulmul e totuna cu vînjul, nici unul cu puteri supranaturale, chiar dacă numele e altul, dar în cazul ăsta sînt convinsă că şi un băţ de chibrit ar fi avut acelaşi efect, De ce spuneţi asta, Ceea ce trebuie să se întîmple, se întîmplă, şi are multă forţă, nu-i poţi rezista, de mii de ori i-am auzit pe oamenii mai în vîrstă spunînd asta, Credeţi în fatalitate, Cred în ceea ce trebuie să se întîmple.

La Paris s-a rîs mult de plîngerile primarului, care parcă telefona dintr-o poiată de cîini, la ora amiezei cînd trebuie hrăniţi dulăii, şi numai după repetatele rugăminţi ale unui deputat al majorităţii, născut şi crescut în comună, aşadar cunoscător al legendelor şi poveştilor locale, au fost în cele din urmă trimişi spre sud doi veterinari calificaţi de la Deuxième Bureau, cu misiunea specială de a studia fenomenul neobişnuit şi de a prezenta un raport şi propuneri de acţiune. Între timp, disperaţi, în pragul asurzirii, localnicii împrăştiaseră pe străzile şi prin pieţele agreabilei staţiuni balneare, acum staţiune infernală, zeci de cocoloaşe de carne otrăvite, metodă de maximă simplitate, a cărei eficienţă a fost confirmată de experienţă în toate vremurile şi pe toate meridianele. Din toată haita, n-a murit decît un cîine, însă lecţia a fost imediat însuşită de supravieţuitori, care, într-o clipită, mîrîind, lătrînd şi urlînd, s-au adunat pe cîmpiile dimprejur, unde, fără vreun motiv aparent, în cîteva minute au amuţit. Cînd, în sfîrşit, au ajuns şi veterinarii, li s-a prezentat tristul Médor, rece, umflat, atît de diferit de animalul fericit care îşi însoţea stăpîna la cumpărături, şi căruia, fiind de acum bătrîn, îi plăcea să doarmă nepăsător la soare. Totuşi, cum dreptatea încă nu a părăsit de tot această lume, a hotărît Dumnezeu, poetic, ca Médor să moară din pricina cocoloşului de carne pregătit de stăpîna preaiubită, care, e bine să se ştie, avea în vedere o anumită căţea din vecini ce-şi făcea veacul în grădina ei. Cel mai în vîrstă dintre veterinari, în faţa rămăşiţelor funebre, a spus, Să facem autopsie, şi zău că nu merita osteneala, de vreme ce fiecare locuitor din Cerbère ar fi putut, dacă ar fi vrut, să depună mărturie pentru causa mortis, dar scopul ascuns al Facultăţii, cum i se spunea în argoul serviciului secret, era să se treacă, într-ascuns, la examinarea corzilor vocale ale unei jivine care, între muţenia acum definitivă prin moarte şi tăcerea care păruse să fie pentru toată viaţa, avusese totuşi cîteva ore de glăsuire şi putea fi deci la fel cu ceilalţi cîini. Au fost eforturi zadarnice, Médor nici măcar nu avea corzi. Au rămas înmărmuriţi chirurgii, dar primarul şi-a spus părerea, administrativă şi înţeleaptă, Nu-i de mirare, de atîtea secole n-au mai lătrat cîinii din Cerbère, că li s-a atrofiat organul, Şi-atunci cum se face că, deodată, Asta nu ştiu, nu-s veterinar, dar grijile noastre s-au sfîrşit, les chiens au dispărut, acolo unde sînt nici nu se mai aud. Médor, spintecat şi cusut de mîntuială, a fost înapoiat stăpînei înlăcrimate, ca o remuşcare vie, că aşa sînt remuşcările chiar şi după ce au murit. Pe drumul spre aeroport, unde urmau să ia avionul spre Paris, veterinarii au căzut de acord să treacă sub tăcere, în raport, intrigantul fenomen al corzilor vocale dispărute. Şi se pare că pentru totdeauna, deoarece în aceeaşi noapte a început să dea raită prin Cerbère un cîine enorm cu trei capete, înalt cît un copac, dar tăcut.

Cam în aceste zile, poate mai înainte, poate după ce trăsese Joana Carda linia pe pămînt cu nuiaua de velniş, se plimba un bărbat pe plajă, era pe înserate, cînd foşnetul valurilor de-abia se aude, scurt şi reţinut ca un suspin fără motiv, iar acest bărbat, care va spune mai tîrziu că se numeşte Joaquim Sassa, umbla pe linia mareei care separă nisipurile uscate de cele umede, şi din cînd în cînd se apleca să ia cîte o scoică, un cleşte de rac, un fir de algă verde, nu rareori ne pierdem astfel timpul, la fel şi-l pierdea şi acest trecător solitar. Cum nu avea nici buzunare, nici sacoşă în care să-şi pună lucrurile găsite, îi înapoia apei resturile moarte cînd îşi umplea mîinile, să-i dăm mării ceea ce-i aparţine mării, pămîntul să rămînă cu pămîntul. Dar orice regulă are şi excepţii, şi o piatră care se vedea mai în faţă, destul de departe ca să rămînă neatinsă de maree, a fost ridicată de Joaquim Sassa, şi era grea, mare ca un disc, neregulată, dacă ar fi fost din celelalte uşurele, cu contururi netede, tocmai bune să încapă între degetul mare şi arătător, Joaquim Sassa ar fi aruncat-o ca să atingă uşor apa lină şi să o vadă sărind, încîntat ca un copil de îndemînarea lui, şi apoi, după impulsul iniţial, scufundîndu-se, piatră ce păruse să aibă o soartă bine orînduită, uscată de soare, udată doar de ploaie, şi pînă la urmă scufundîndu-se în adîncurile întunecate pentru a aştepta un milion de ani pînă ce marea se va evapora, sau, retrăgîndu-se, apele o vor face să se reîntoarcă pe pămînt pentru un alt milion de ani, dîndu-i timpului răgazul de a coborî pe plajă un alt Joaquim Sassa, care fără să ştie va repeta gestul şi mişcarea, să nu spună nimeni, N-am s-o fac, sigură şi neclintită nu e nici o piatră.

Pe nisipurile din sud, la această oră de tihnă, unii se mai scaldă încă, înoată, se joacă cu mingea, se cufundă în valuri, sau se odihnesc plutind pe o saltea pneumatică, sau, simţind pe piele prima suflare răcoroasă a înserării, se întind pe plajă pentru a primi ultimele raze ale soarelui care va poposi pe mare pentru o secundă, dintre toate cea mai lungă, pentru că îl privim şi el se lasă privit. Dar aici, pe această plajă din nord, unde Joaquim Sassa a apucat o piatră atît de grea încît deja îl dor mîinile, vîntul suflă rece şi soarele s-a cufundat pe jumătate, nici pescăruşii nu mai zboară deasupra apelor. Joaquim Sassa a aruncat piatra, socotea că va cădea la distanţă mică de el, foarte aproape de picioarele lui, fiecare dintre noi e dator să-şi cunoască propriile forţe, nici nu erau pe-acolo martori care să rîdă de frustratul discobol, el era cel pregătit să rîdă de sine însuşi, dar n-a fost cum se aştepta să fie, întunecată şi grea piatra s-a înălţat în aer, a coborît şi a lovit pieziş apa, în urma şocului s-a înălţat iar, în amplu zbor sau salt, şi iar a coborît, şi s-a înălţat, în sfîrşit, s-a afundat în larg, dacă nu cumva culoarea albicioasă pe care tocmai am văzut-o, în depărtare, nu e doar franjul spumei iscate de spargerea valurilor. Cum de s-a întîmplat, şi-a spus uluit Joaquim Sassa, cum de s-a întîmplat ca eu, cu atît de puţine forţe naturale, să arunc atît de departe o piatră atît de grea, în marea care se întunecă de-acum, şi să nu fie nimeni pe-aici să-mi spună, Bravo, Joaquim Sassa, sînt martorul tău pentru cartea Guinness a recordurilor, un asemenea fapt nu poate să rămînă necunoscut, ce ghinion, dacă m-aş duce să povestesc cuiva ce s-a întîmplat m-ar face mincinos. Un val foarte înalt a venit din larg spumegînd şi tălăzuindu-se, la urma urmelor, piatra a căzut totuşi în mare, acesta e efectul cunoscut de pe vremea rîurilor din copilăria acelora care în copilăria lor au avut rîuri, unduirea concentrică pe care o provoacă pietrele aruncate. Joaquim Sassa a alergat în sus pe plajă, şi valul s-a spart pe nisip tîrînd după sine scoici, cleşti de raci, alge verzi, dar şi de alte soiuri, sargase, sîngerii, laminare. Şi o pietricică, uşoară, din cele care încap între degetul mare şi arătător, de cîţi ani oare n-a mai văzut ea lumina soarelui.

Nespus de greu e actul scrierii, răspundere dintre cele mai mari, numai dacă te gîndeşti la truda epuizantă de a distribui în ordine temporală evenimentele, mai întîi acesta, apoi celălalt, sau, dacă aşa convine necesităţilor efectului, întîmplarea de azi pusă înaintea episodului de ieri, şi tot felul de alte acrobaţii nu mai puţin riscante, trecutul ca şi cum ar fi acum, prezentul ca un tot continuu fără prezent şi fără sfîrşit, oricît s-ar sili autorii, tot nu au iscusinţa de a pune în scris, în acelaşi timp, două cazuri petrecute în acelaşi timp. Unii cred că se poate înlătura problema împărţind pagina în două coloane, una lîngă alta, dar şiretlicul e naiv, pentru că mai întîi a fost scrisă una şi abia pe urmă cealaltă, şi să nu uităm că cititorul va citi mai întîi pe una şi apoi pe cealaltă, sau viceversa, mai bine de cîntăreţii de operă, fiecare cu partea sa în ansamblul coral, trei patru cinci şase între tenori başi soprane şi baritoni, fiecare cîntă un text diferit, de pildă cinicul batjocorind, ingenua implorînd, prim-amorezul întîrziind să vină în ajutor, pe spectator îl interesează doar muzica, cu cititorul nu-i aşa, el vrea să-i fie explicat totul silabă cu silabă şi una după alta, cum se arată aici. De aceea, de-abia după ce am vorbit de Joaquim Sassa, vom vorbi despre Pedro Orce, atunci cînd Joaquim a aruncat piatra în mare şi cînd s-a sculat Pedro de pe scaun totul a fost opera unei clipe unice, chiar dacă după ceas să fi fost o oră diferenţă, asta pentru că unul era în Spania, iar celălalt în Portugalia.

Ştiut e că fiecare efect îşi are cauza sa, e un adevăr universal, şi totuşi nu se pot evita unele erori de judecată, sau de simpla identificare, fiindcă se întîmplă să considerăm că acest efect provine din acea cauză, cînd de fapt cauza a fost alta, foarte departe de posibilitatea de înţelegere pe care o avem şi de ştiinţa pe care credeam că o deţinem. Bunăoară, pare să fi rămas demonstrat că dulăii din Cerbère au lătrat pentru că Joana Carda a tras o linie pe pămînt cu o nuia de velniş, şi cu toate acestea doar un copil foarte credul, dacă a mai rămas vreunul din vremurile de aur ale credulităţii, sau inocent, dacă sfîntul nume al inocenţei poate fi astfel conjurat în van, un copil în stare să creadă că, închizînd pumnul, a păstrat lumina soarelui în el, numai acel copil ar crede că au fost în stare să latre cîini care mai înainte nu lătraseră niciodată, datorită unor motive de ordin atît istoric cît şi fiziologic. În aceste zeci şi zeci de mii de cătune, sate, tîrguri şi oraşe, nu lipsesc persoanele care ar jura că ele sînt motivul şi motivele, atît pentru că au lătrat cîinii cît şi pentru orice se întîmplă, doar pentru că s-au lovit de o uşă, sau şi-au tăiat o unghie, sau au smuls un fruct, sau au dat la o parte perdeaua, sau au aprins o ţigară, sau au murit, sau, nu chiar aceleaşi, s-au născut, aceste ipoteze, de moarte şi de naştere, ar fi cele mai greu de admis, ţinînd seama de faptul că noi ar trebui să le propunem, căci cel care se naşte nu iese vorbind dinlăuntrul mamei, iar cel care moare nu vorbeşte după ce a intrat înlăuntrul pămîntului. Şi nici nu ajută la nimic dacă adăugăm că oricărui om i-ar prisosi motivele pentru a se considera cauza tuturor efectelor, cele despre care am vorbit cît şi cele care alcătuiesc rolul nostru exclusiv în funcţionarea lumii, ceea ce eu aş dori tare mult să aflu e cum va fi lumea cînd nu vor mai fi oamenii şi efectele pe care numai ei le provoacă, mai bine să nici nu te gîndeşti la o asemenea vastitate, că te cuprinde ameţeala, ei, ar fi de ajuns să supravieţuiască niscaiva animale mici, insecte, şi vor fi alte lumi, cea a furnicii, cea a greierului, nu vor trage perdele, nu se vor privi în oglindă, şi ce dacă, la urma urmelor singurul mare adevăr e că lumea nu poate fi moartă.

Ar spune Pedro Orce, dacă ar avea curajul, că motivul pentru care se cutremură pămîntul a fost că a lăsat picioarele jos cînd s-a ridicat de pe scaun, ce mai tupeu şi pe el, dacă nu cumva pe noi, că ne îndoim necugetat, dacă fiecare om lasă pe lume măcar un semn, poate că acesta e cel al lui Pedro Orce, de aceea declară el, Am pus picioarele pe podea şi pămîntul s-a cutremurat. Mare zdruncinătură şi asta, pe care nimeni n-a părut să o simtă, ba chiar şi acum, după două minute, cînd pe plajă valul s-a retras şi Joaquim Sassa îşi spune, Dacă m-aş duce să povestesc, cuiva, m-ar face mincinos, pămîntul vibrează aşa cum continuă să vibreze o coardă care deja nu se mai aude, se lasă Pedro Orce pe tălpile picioarelor, continuă să-l simtă cînd iese din farmacie în stradă, şi acolo nimeni nu bănuieşte nimic, e ca şi cum ai privi atent o stea, ţi-ai spune, Ce lumină frumoasă, ce astru minunat, fără să ai habar că ea s-a stins în mijlocul frazei, poate şi copiii şi nepoţii vor repeta aceleaşi cuvinte, sărmanii de ei, vorbesc de ceva mort şi spun că e viu, şi nu numai în ştiinţa astronomică se poate întîmpla să te înşeli astfel. Aici e invers, toţi ar jura că pămîntul e nemişcat, numai Pedro Orce ar afirma că se cutremură, bine măcar că a tăcut şi n-a luat-o la goană înspăimîntat, de altfel pereţii nu se clatină, lămpile din plafon atîrnă perfect perpendicular, iar păsărelele din colivie, care de obicei dau primele alarma, dorm liniştite în culcuş, cu capul sub aripă, acul seismografului a trasat şi continuă să traseze o linie dreaptă orizontală pe hîrtia milimetrică.

În dimineaţa zilei următoare, un bărbat străbătea o cîmpie necultivată, cu desişuri şi pajişti mlăştinoase, mergea pe cărări şi poteci printre copaci, înalţi ca şi numele care le-a fost dat, plopi şi frasini numiţi, şi tufişuri de cătină roşie, cu miresmele lor africane, omul ăsta n-ar fi putut alege o mai mare singurătate, şi un cer mai înalt, iar deasupra lui, zburînd cu un fîlfîit neauzit, îl însoţea un stol de sturzi, atît de mulţi că păreau un nor întunecat şi uriaş, ca de furtună. Cînd el se oprea, sturzii se roteau în cerc sau coborau zgomotos pe un copac, dispăreau printre crengi, şi toate frunzele fremătau, coroana răsuna de foşnete aspre, violente, de parcă s-ar fi dat o luptă crîncenă înlăuntrul ei. De cum o pornea iar la drum José Anaiço, acesta era numele lui, sturzii se ridicau năvalnic, toţi deodată, vruuuuuuuuuu. Dacă, neştiind cine e acest om, am încerca să ghicim, am spune că probabil e un păsărar în exerciţiul funcţiunii sau, ca un şarpe, are putere de atracţie şi haruri vrăjitoreşti, pe cînd sigur e că José Anaiço e la fel de surprins ca şi noi de cauzele acestui festival înaripat, Ce-or vrea de la mine bîzdîgăniile astea, să nu ne mirăm de cuvîntul acesta mai rar folosit, sînt zile cînd nu avem chef să le folosim pe cele comune.

Venea călătorul de la răsărit spre apus, aşa se nimeriseră drumul şi plimbarea, dar, pentru că trebuia să ocolească un iaz întins, a cotit-o spre sud, de-a lungul malului. Cu cît ne apropiem de amiază, va începe să dogorească soarele, deocamdată e o briză răcoroasă şi limpede, păcat că n-o poţi păstra în buzunar pentru cînd va fi nevoie de ea la ceas de arşiţă. Cam astfel de gînduri îi treceau prin cap lui José Anaiço, gînduri vagi şi involuntare de parcă nu-i aparţineau, cînd şi-a dat seama că sturzii rămăseseră în urmă, zburaseră mai încolo, unde cărarea face un cot pentru a însoţi balta, o comportare fără îndoială extraordinară, dar, în sfîrşit, după cum se spune, morţii cu morţii, viii cu viii, cu bine păsărelelor. José Anaiço a terminat de ocolit iazul, aproape o jumătate de oră de mers îngreunat, printre rogoziş şi tufe de mure, şi şi-a reluat drumul iniţial, în direcţia spre care mergea la început, de la est la vest, ca şi soarele, cînd, deodată, vuuuuu, s-au ivit din nou sturzii, unde s-or fi bulucit pînă acum. Or, pentru un astfel de caz nu există explicaţie. Dacă un stol de sturzi însoţeşte un om în timpul plimbării sale de dimineaţă, precum un cîine credincios stăpînul, dacă-l aşteaptă atîta timp cît ocoleşte un iaz şi pe urmă vine după el ca mai înainte, nu-i cereţi să spună sau să cerceteze raţiunile, păsările nu au raţiuni, ci instincte, de atîtea ori vagi şi involuntare ca şi cum nu ne-ar aparţine, vorbeam de instincte, dar şi de raţiuni şi motive. Şi nici să nu-l întrebăm încă pe José Anaiço cine este şi ce face în viaţa lui de toate zilele, de unde a venit şi încotro se duce, ceea ce se va şti despre el numai de la el se va şti, şi această discreţie, această parcimonie informativă îi vor marca şi pe Joana Carda cu nuiaua ei de velniş, pe Joaquim Sassa cu piatra pe care a aruncat-o în mare, pe Pedro Orce şi scaunul din care s-sculat, vieţile nu încep atunci cînd oamenii se nasc, dacă ar fi aşa, fiecare zi ar fi o zi cîştigată, vieţile încep mai tîrziu, uneori prea tîrziu, ca să nu mai vorbim de cele care de-abia începute se şi sfîrşesc, bine-a zis cine-a zis, Ah, cine-o să scrie istoria a ceea ce ar fi putut fi.

Şi-acum, femeia asta, Maria Guavaira i se spune, ciudat nume, deşi nu gerunziu, care a urcat în podul casei şi a găsit un ciorap vechi de lînă, din cei de demult şi adevăraţi care serveau pentru a păstra banii la fel de bine ca un seif, avut simbolic, firave economii, şi văzîndu-l gol a început să-i desfacă ochiurile, din plictiseala celui care n-avea altceva mai bun de făcut cu mîinile. A trecut o oră şi încă una, şi lungul fir de lînă albastră continuă să cadă, totuşi ciorapul nu pare să se micşoreze deloc, nu erau de ajuns cele patru enigme pomenite pînă acum, aceasta ne demonstrează că, cel puţin o dată, conţinutul poate fi mai mare decît conţinătorul. La această casă tăcută nu ajunge freamătul valurilor mării, nu se întunecă fereastra la umbra păsărilor care trec, cîini or fi, dar nu latră, pămîntul, dacă s-a cutremurat, nu se mai cutremură. La picioarele destrămătoarei firul e un munte care tot creşte. Maria Guavaira nu se numeşte Ariadna, cu acest fir nu vom ieşi din labirint, mai degrabă s-ar putea să ne pierdem, în cele din urmă, cu el. Capătul, unde-o fi.

Prima fisură a apărut pe o mare lespede naturală, netedă precum masa vînturilor, undeva prin munţii Albères, care, la extremitatea orientală a lanţului muntos, descresc domol către mare şi pe unde acum hoinăresc năpăstuiţii cîini din Cerbère, aluzie care nu e deplasată în timp şi în spaţiu, căci toate aceste lucruri, chiar şi atunci cînd n-o vor arăta, sînt legate între ele. Expulzat, după cum s-a spus, de la tainul domestic, şi, prin urmare, silit de nevoie să-şi readucă în memoria inconştientă iscusinţele vădite de străbunii hăitaşi în înhăţarea vreunui urecheat răzleţ, unul din acei cîini, pe numele său Ardent, datorită auzului foarte ascuţit cu care îi este dotată specia, va fi perceput pocnetul pietrei şi, fără să mîrîie, doar pentru că nu poate, s-a apropiat de ea cu nările dilatate, cu părul zbîrlit, mînat deopotrivă de curiozitate şi de teamă. Fisura, îngustă, i-ar aminti unui observator uman de o linie trasă cu vîrful ascuţit al unui creion, foarte diferită de acea linie trasă cu un băţ pe pămînt bătătorit, sau în ţărîna uşoară şi moale, sau în noroi, dacă ne-am pierde timpul cu asemenea reverii. Totuşi, pe cînd cîinele se apropia, fisura s-a lărgit, s-a adîncit şi a înaintat, spărgînd piatra, pînă la capetele lespezii, şi-apoi de-o parte şi de alta, înăuntru ar fi putut să încapă o mînă, ba chiar un braţ cît e el de gros şi de lung, dacă pe-acolo s-ar fi aflat vreun temerar care să se măsoare cu fenomenul. Cîinele Ardent îi dădea tîrcoale, neliniştit, dar nu putea fugi, atras de acel şarpe căruia nu i se vedeau acum nici capul şi nici coada, deodată năucit, fără să ştie în ce parte să rămînă, dacă în Franţa, unde se afla, sau în Spania, deja la trei palme distanţă. Însă cîinele acesta, slavă Domnului, nu e din cei care să se deprindă cu neajunsurile, dovada e că, dintr-un salt, a ţîşnit peste abis, iertată fie exagerarea evidentă a vocabularului, şi a rămas dincoace, a preferat regiunile infernale, nu vom şti niciodată ce nostalgii mişcă sufletul unui cîine, ce vise, ce ispite.

A doua fisură, dar pentru lume cea dintîi, s-a ivit la mulţi kilometri distanţă, înspre golful Biscaia, nu departe de un loc dureros de celebru în povestea lui Carol cel Mare şi a celor doisprezece pairi ai săi, numit Roncevaux, unde a murit Roland, suflînd în Olifant¹, fără ca Angelica sau Durandal să-i poată sări în ajutor. Acolo, coborînd pe la poalele munţilor Abodi, pe partea dinspre nord-vest, curge un rîu, Irati, care, avîndu-şi izvorul în Franţa, se varsă în Erro, spaniol, la rîndul său afluent al Aragonului, care este tributar Ebrului, cel care, în sfîrşit, va purta şi va vărsa în Mediterana apele tuturor. În fundul văii, pe malul rîului Irati, se află un oraş, pe nume Orbaiceta, iar în amonte există un baraj, un stăvilar, cum i se zice pe acolo.

E timpul să explicăm că tot ce se spune sau se va spune aici e purul adevăr şi poate fi confirmat pe orice hartă, dacă aceasta e îndeajuns de minuţioasă pentru a conţine informaţii atît de neînsemnate în aparenţă, fiindcă tocmai aceasta e menirea hărţilor, expun disponibilitatea reductibilă a spaţiului, ne previn că orice se poate întîmpla în interiorul lui. Şi se întîmplă. Am vorbit pînă acum de nuiaua destinului, am arătat că o piatră, chiar dacă se află departe de linia celei mai înalte maree, poate totuşi să cadă în mare, sau să se întoarcă din ea, acum e rîndul Orbaicetei, unde, după agitaţia salutară provocată de construirea barajului, cu mulţi ani în urmă, se instalase iarăşi liniştea, oraş de provincie navarreză, adormit între munţi, acum din nou agitat. Timp de cîteva zile, Orbaiceta a fost centrul nevralgic al Europei, dacă nu chiar al lumii, aici s-au întrunit membri de guverne, politicieni, autorităţi civile şi militare, geologi şi geografi, ziarişti şi mineralogi, fotografi, operatori de televiziune şi cinema, ingineri din toate domeniile, inspectori şi curioşi. Totuşi, celebritatea Orbaicetei nu va dura mult, doar cîteva zile, puţin mai mult decît rozele lui Malherbe, şi cum puteau ele să dureze, de vreme ce erau iarbă rea, dar acum vorbim de Orbaiceta, şi nu de altceva, a fost destul să se declare în altă parte o celebritate mai mare, asta-i întotdeauna soarta celebrităţilor.

În istoria rîurilor nu s-a mai pomenit niciodată aşa ceva, să curgă apa în curgerea sa eternă, şi deodată nu mai curge, ca un robinet care a fost închis brusc, de exemplu cineva se spală pe mîini la chiuvetă, scoate dopul, robinetul e închis, apa se scurge, coboară, dispare, iar ce a mai rămas în scoica smălţuită se va evapora în scurt timp. Cu alte cuvinte, apa rîului Irati s-a retras ca un val îndepărtîndu-se în reflux de pe plajă, albia rîului a rămas la vedere, pietre, nămol, mîl, peşti care, sărind, cască gura şi mor, tăcerea subită.

Inginerii nu erau în preajmă cînd s-a produs incredibilul fapt, dar şi-au dat seama că se petrecuse ceva anormal, indicatoarele de pe tabloul de bord arătau că rîul nu mai alimenta marele bazin de apă. Trei tehnicieni s-au dus într-un jeep să cerceteze intrigantul fenomen, şi, pe drum, pe la marginea stăvilarului, au examinat diversele ipoteze posibile, au avut destul timp pentru asta pe o distanţă de aproape cinci kilometri, şi una din aceste ipoteze era că vreo prăbuşire sau alunecare de teren în munţi ar fi deviat cursul rîului, alta că a fost tertipul francezilor, perfidie galeză, în ciuda acordului bilateral asupra apelor fluviale şi a utilizărilor lor hidroelectrice, iar alta, şi cea mai radicală dintre toate, că se epuizase izvorul, obîrşia, ochiul de apă, veşnicia care părea să fie şi pînă la urmă nu era. În acest punct, părerile se împărţeau. Unul din ingineri, om liniştit, fire contemplativă, şi care preţuia traiul din Orbaiceta, se temea să nu fie trimis departe, ceilalţi îşi frecau mîinile cu mulţumire, poate că aveau să fie transferaţi la unul din barajele de pe Tage, cel mai aproape de Madrid şi de Gran Via. Tot dezbătînd aceste nelinişti personale, au ajuns la capătul stăvilarului, unde era canalul de scurgere, iar rîul nu mai era acolo, rămăsese un fir subţirel de apă care încă se mai prelingea din pămîntul moale, un gîlgîit mîlos care n-avea putere nici măcar să mişte o moară de apă în miniatură, Unde naiba s-a vîrît rîul, asta a spus-o şoferul jeepului, şi n-ai fi putut fi mai expresiv şi riguros. Uluiţi, stupefiaţi, deconcertaţi, dar şi neliniştiţi, inginerii şi-au reluat discuţia în legătură cu pomenitele ipoteze, după care, dîndu-şi seama de inutilitatea practică de a continua dezbaterile, s-au întors la birourile de la baraj, apoi şi-au continuat drumul spre Orbaiceta, unde-i aşteptau şefii ierarhici, informaţi deja despre magica dispariţie a rîului. S-au iscat discuţii aprige, incredulităţi, s-au făcut apeluri telefonice la Pamplona şi Madrid, iar rezultatul istovitorului efort şi chin s-a exprimat într-un ordin foarte simplu, dispus în trei părţi succesive şi complementare, Urmaţi cursul rîului în sus, descoperiţi ce s-a întîmplat şi nu le spuneţi nimic francezilor.

Expediţia a pornit în ziua următoare, chiar înainte de răsăritul soarelui, pe drum de graniţă, mereu de-a lungul sau la distanţă vizibilă de rîul secat, şi cînd inspectorii obosiţi au ajuns la destinaţie, au înţeles că Irati nu va mai exista niciodată. Printr-o crăpătură care nu avea o lărgime mai mare de trei metri, apele se năpusteau în interiorul pămîntului, mugind ca o mică Niagara. De cealaltă parte se afla deja un grup de francezi, ce sublimă naivitate să crezi că vecinii, şireţi şi cartezieni, n-au observat fenomenul, dar măcar se arătau şi ei la fel de înmărmuriţi şi dezorientaţi ca şi spaniolii din partea asta, cu toţii fraţi întru ignoranţă. Au prins grai cele două tabere, dar conversaţia nu a fost nici lungă, nici constructivă, ceva mai mult decît interjecţiile unei uluiri justificate, o vînturare şovăitoare de ipoteze noi din partea spaniolilor, în sfîrşit, o iritare generală care nu ştia împotriva cui să se îndrepte, peste puţin francezii aveau să zîmbească, oricum rămîneau stăpînii rîului pînă la frontieră, nu era nevoie să refacă hărţile.

În acea după-amiază, elicoptere ale celor două ţări au survolat regiunea, au făcut fotografii, cu ajutorul unor macarale au coborît observatorii care, suspendaţi deasupra cataractei, priveau şi nu vedeau nimic, doar hăul negru şi spinarea curbată şi scînteietoare a apei. Pentru a grăbi mersul înainte, autorităţile municipale din Orbaiceta, dinspre partea spaniolă, şi din Larrau, dinspre partea franceză, s-au reunit lîngă rîu, sub un umbrar ridicat cu acest prilej şi dominat de cele trei drapele, bicolorul şi tricolorul naţionale, precum şi cel al Navarrei, cu scopul de a studia virtualităţile turistice ale unui fenomen natural cu siguranţă unic în lume şi condiţiile exploatării sale în interes reciproc. Considerînd insuficienţa şi caracterul neîndoios provizoriu al elementelor de analiză disponibile, reuniunea nu a emis nici un document care să stabilească îndatoririle şi drepturile părţilor, totuşi a fost numită o comisie mixtă care, într-un termen extrem de scurt, să elaboreze agenda de lucru a următoarei întruniri protocolare. Cu toate acestea, în ultimul moment, un factor de perturbare a venit să submineze consensul relativ la care se ajunsese, şi anume intervenţia, aproape simultan la Madrid şi Paris, a reprezentanţilor celor două state în comisia permanentă a limitelor de graniţă. Ridicau aceşti domni o îndoială gravă, Ia să vedem, încotro se deschide gaura, spre partea spaniolă sau spre partea franceză. Părea un detaliu neînsemnat, dar, după ce a fost explicat fundamentul, delicateţea cazului îţi sărea în ochi. Era indiscutabil, desigur, că Irati, începînd de-acum, îi aparţinea în întregime Franţei, departamentul Pirineilor de Sud, dar din moment ce fisura se deschisese toată spre Spania, provincia Navarra, negocierile aveau să dureze mult şi bine, de vreme ce fiecare ţară, într-un fel, contribuise cu părţi egale. Dacă, dimpotrivă, fisura ar fi fost franceză, atunci afacerea le-ar fi aparţinut în întregime, aşa cum le-ar fi aparţinut şi materiile prime respective, rîul şi hăul. În faţa noii situaţii, cele două autorităţi, ascunzîndu-şi rezervele mentale, au căzut de acord să rămînă în contact pînă cînd se limpezea însemnata chestiune. La rîndul lor, într-o declaraţie comună minuţios elaborată, Ministerele Afacerilor Externe ale ambelor ţări au anunţat intenţia de a purta întîlniri de lucru urgente în cadrul respectivei comisii permanente a limitelor, asistată, cum era şi firesc, de respectivele echipe de tehnicieni geodezici.

Cam în acea vreme, în mare număr şi diversitate internaţională au apărut geologii. Între Orbaiceta şi Larrau erau deja din toate cîte puţin, dacă nu chiar mai mult, aşa cum s-a enumerat mai devreme, acum veneau cu duiumul înţelepţii pămîntului şi ai pămînturilor, cercetătorii mişcărilor şi accidentelor, ai straturilor şi blocurilor eratice, cu ciocănelul în mînă, bătînd în tot ce era piatră sau părea piatră. Un ziarist francez, Michel şi cinic, îi spunea unui coleg spaniol, serios şi Miguel, care deja anunţase la Madrid că fisura era ab-so-lut spaniolă, sau, ca să vorbim cu precizie geografică şi naţionalistă, navarreză, Rămîneţi sănătoşi cu ea, asta a spus-o francezul insolent, dacă vă place atît de mult şi aveţi atîta nevoie de ea, noi numai la Cirque de Gavarnie avem o cascadă de patru sute douăzeci de metri înălţime, n-avem nevoie de fîntîni arteziene cu fundu-n sus. Nu i-a trecut prin minte lui Miguel să-i răspundă că nici de partea spaniolă a Pirineilor un lipsesc căderile de apă, din cele foarte frumoase şi înalte, dar că problema acolo era alta, o cascadă sub cerul liber nu-i nici nu mister, mereu la fel, sub ochii tuturor, pe cîtă vreme fisurii de la Irati i se vede obîrşia, nu i se ştie capătul, e ca şi viaţa. Şi totuşi, a fost un alt ziarist, de fapt galician şi în trecere, cum se întîmplă de atîtea ori cu galicienii, care a lansat întrebarea ce nu fusese încă pusă, Încotro se duce apa asta. Era tocmai în perioada în care deliberau, cu fraze scurte şi seci, geologii din ambele părţi, iar întrebarea, ca a unui copil timid, n-a fost auzită decît de cel care acum o înregistrează. Fiind o voce din Galicia, aşadar discretă şi măsurată, a fost înăbuşită de izbucnirea galeză şi impetuozitatea castiliană, dar mai tîrziu au repetat alţii cuvintele, arogîndu-şi vanităţi de întîi descoperitori, popoarelor mici nu le dă nimeni ascultare, nu e o manie a persecuţiei, ci evidenţă istorică. Discuţiile savanţilor au devenit aproape impenetrabile pentru înţelegerea laică, dar, chiar şi aşa, se putea vedea că erau două teze centrale în dezbatere, cea a monoglacialiştilor şi cea a poliglacialiştilor, ambele ireductibile, şi curînd inamice, ca două religii antitetice, monoteistă una, politeistă cealaltă. Unele declaraţii păreau chiar interesante, precum cea că deformările, anumite deformări, s-ar putea datora fie unei înălţări tectonice, fie unei compensaţii izostatice a eroziunii. Cu atît mai mult, se adăuga, cu cît examinarea formelor actuale ale lanţului muntos permite afirmaţia că nu este vechi, din punct de vedere geologic, desigur. Toate acestea, pesemne, ar avea legătură cu fisura. La urma urmelor, un munte supus atîtor jocuri de tracţiune şi braţe-de-fier, nu-i de mirare că a sosit ziua cînd se vede silit să cedeze, să se frîngă, să se prăbuşească, sau, ca în cazul în speţă, să crape. Nu a fost acesta cazul lespezii mari, inerte deasupra munţilor Albères, dar pe asta n-au văzut-o geologii niciodată, era departe, într-o sihăstrie dezolantă, nimeni nu s-a apropiat de ea, cîinele Ardent s-a dus după iepure şi nu s-a mai întors.

Două zile mai tîrziu, membrii comisiei limitelor de graniţă erau la lucru pe teren, cu teodoliţii măsurînd, cu tabelele comparînd, cu calculatoarele calculînd, şi confruntînd toate datele cu fotografii luate din aer, francezii puţin satisfăcuţi pentru că nu se mai îndoia aproape nimeni că n-ar fi spaniolă fisura, cum susţinuse de la bun început ziaristul Miguel, cînd a apărut vestea neaşteptată a unei alte fracturi. De paşnica Orbaiceta nu s-a mai vorbit, nici de frîntul rîu Irati, sic transit gloria mundi şi a Navarrei. În roi au pornit responsabilii cu informaţia dintre care unii erau femei, să umple ca un stup Pirineii Orientali, care constituiau regiunea critică, din fericire dotată cu mai bune mijloace de acces, atîtea şi atît de grozave încît, în cîteva ore, s-a adunat acolo puzderie de lume, cu oameni veniţi chiar şi de la Toulouse şi Barcelona. Autostrăzile au rămas blocate, cînd poliţiştii de o parte şi de cealaltă au vrut să devieze fluxul circulaţiei era prea tîrziu, kilometri întregi de automobile, un haos mecanic, atunci au trebuit aplicate măsuri drastice, să întoarcă toată mulţimea pe alte căi de acces şi pentru asta să distrugă împrejmuirile, să astupe şanţurile, un infern, multă dreptate au avut grecii cînd l-au situat chiar în aceste locuri. Au fost de folos în această stare de urgenţă elicopterele, aceste mecanisme zburătoare, sau păsăroaie² în stare să poposească pe aproape orice teren, şi cînd e absolut imposibil, încep să imite pasărea colibri, se apropie cît pe ce să atingă pămîntul, pasagerii nici nu au nevoie de scară, o mică săritură şi gata, intră imediat în corolă, între stamine şi pistiluri, aspirînd miresmele, uneori de napalm şi carne arsă. O iau la fugă, lăsînd capul în jos, şi se duc să vadă ce s-a întîmplat, unii dintre ei vin direct de la Irati, deja au o experienţă tectonică, dar nu asta.

Fisura taie şoseaua, toată suprafaţa de staţionare, şi se prelungeşte, subţiindu-se spre cele două laturi, în direcţia văii, unde se pierde, şerpuind prin coasta muntelui în sus, pînă dispare în desişuri. Sîntem nici mai mult nici mai puţin decît în punctul de graniţă, cea autentică, linia de despărţire, pe acest limb fără patrie între posturile celor două poliţii, la duana şi la douane, la bandera şi le drapeau. La o distanţă prudentă, pentru că se admite posibilitatea dărîmării marginilor plăcii terestre, autorităţile şi tehnicienii schimbă fraze cu înţeles nul şi eficacitate nulă, nu se poate numi dialog un asemenea zumzet de voci, şi folosesc megafoane pentru a auzi mai bine, în timp ce alte personaje mai calificate, înăuntrul pavilioanelor, vorbesc la telefon, fie între ele, fie cu Madrid şi Paris. De-abia sosiţi, ziariştii pornesc să cerceteze cum s-a întîmplat aşa ceva, şi culeg toţi aceeaşi poveste, cu anumite variante elaborate, pe care imaginaţia lor personală o vor îmbogăţi şi mai mult, dar, simplificînd lucrurile, cel care a observat întîmplarea a fost un automobilist care, trecînd la căderea nopţii, a simţit că maşina face un salt brusc, ca şi cum roţile ar fi intrat şi ieşit dintr-un şanţ transversal, şi s-a dus să vadă ce era, poate erau lucrări de reparaţii ale drumului care, din imprudenţă, nu fuseseră semnalate. Crăpătura avea atunci lărgimea unei jumătăţi de palme, o lungime cam de patru metri, poate mai puţin. Omul, care era portughez, pe nume Sousa, şi călătorea cu soţia şi socrii, s-a întors la maşină şi a zis, Parc-am fi intrat în Portugalia, închipuiţi-vă un şanţ enorm, putea să-mi nenorocească jenţile, să-mi strice o semiaxă. Nu era şanţ, nici enorm, dar cuvintele, aşa le-am făcut noi, au mult bine în ele, ajută, numai pentru că le spunem exagerate ne şi potolesc temerile şi emoţiile, de ce, pentru că le fac să pară dramatice. Soţia, fără să dea prea mare importanţă informaţiei, a răspuns, Ia te uită, şi el s-a gîndit c-ar fi bine să-i urmeze sfatul, deşi n-avea o astfel de intenţie, propoziţia doamnei, mai degrabă interjecţie decît recomandare abreviată, era dintr-acelea care rareori primesc răspuns, a ieşit omul din nou şi s-a dus să verifice jenţile, nu erau stricăciuni vizibile, din fericire. În cîteva zile, pe pămîntul său portughez acum, va fi erou, va da interviuri la televiziune, la radio şi în presă, Aţi fost primul care aţi văzut, domnule Sousa, relataţi-ne impresiile dumneavoastră din acea clipă îngrozitoare. Va repeta de nenumărate ori, şi de fiecare dată va isprăvi ornamentata poveste cu o întrebare tulburătoare şi retorică în stare să provoace fiori şi care pe el îl înfiora într-un chip delicios, ca un extaz, Dac-ar fi fost gaura mai mare, v-aţi gîndit, cum se spune c-ar fi acum, am fi căzut acolo înăuntru, Dumnezeu ştie pînă la ce adîncime, şi cam la fel gîndise şi galicianul cînd întrebase, dacă vă amintiţi, Încotro se duce apa asta.

Pînă unde, iată de fapt chestiunea crucială. Întîia prevedere obiectivă ar fi sondarea crăpăturii, cercetarea adîncimii sale, iar apoi studierea, definirea şi punerea în aplicare a procedeelor adecvate pentru colmatarea breşei, niciodată nu poate vreo expresie să fie atît de riguroasă, şi de aceea franceză, îţi vine să crezi că cineva ar fi gîndit-o într-o zi, sau ar fi inventat-o, pentru a putea fi folosită, cu deplin temei, atunci cînd avea să crape pămîntul. Sondarea, imediat făcută, a înregistrat puţin peste douăzeci de metri, ceva neînsemnat pentru mijloacele de inginerie modernă din construcţiile publice. Din Spania şi din Franţa, de aproape şi de departe, au înaintat betonierele, malaxoarele, aceste maşini interesante care, cu mişcările lor simultane, ne amintesc de Pămînt în spaţiu, rotaţie, translaţie, şi ajungînd la destinaţie răsturnau betonul, torenţial, dozat pentru eficienţă cu mari cantităţi de pietriş şi ciment de priză rapidă. Erau în plină operaţie de umplere, cînd un expert cu imaginaţie a propus să se ataşeze, aşa cum se făcea pe vremuri la rănile persoanelor, nişte menghine mari, de oţel, care să susţină marginile, ajutînd, ca să zicem aşa, şi accelerînd cicatrizarea. Ideea a fost aprobată de comisia bilaterală de urgenţă, combinatele siderurgice spaniole şi franceze au început imediat studiile necesare, aliajul, grosimea şi profilul materialului, relaţia între dimensiunea ghearei care avea să rămînă montată în sol şi golul încercuit, în sfîrşit, detalii tehnice numai pentru cunoscători, enunţate aici superficial. Crăpătura înghiţea torentul de piatră şi mîl cenuşiu ca şi cum ar fi fost rîul Irati prăvălindu-se în interiorul pămîntului, răsunau ecouri profunde, s-a ajuns chiar să se admită probabilitatea existenţei acolo jos a unui hău gigantic, o cavernă, un fel de gîtlej nesăţios. Şi că, dacă ar fi aşa, nu merită să se continue, se construieşte un pasaj peste gaură, e poate soluţia cea mai uşoară şi mai economică, se cheamă italienii, care au mare experienţă în viaducte. Dar, la capătul a nu se ştie cîte tone şi metri cubi, sonda a semnalat fundul la şaptesprezece metri, apoi la cincisprezece, la doisprezece, nivelul de beton urca, necontenit, bătălia era cîştigată. Se îmbrăţişau tehnicienii, inginerii, muncitorii, poliţiştii, se fluturau drapele, crainicii de la televiziune, agitaţi, citeau ultimul comunicat şi-şi prezentau propriile lor păreri, elogiind abnegaţia titanică, eroismul colectiv, solidaritatea internaţională în acţiune, pînă şi din Portugalia, o ţară mică, a pornit un convoi de zece betoniere, pe şosea, au în faţă o călătorie lungă, peste o mie cinci sute de kilometri, ce efort extraordinar, nu va fi nevoie de betonul pe care-l aduc, dar istoria va înregistra gestul lor simbolic.

Cînd umplutura a atins nivelul şoselei, bucuria a explodat într-un delir colectiv, ca de revelion, focuri de artificii ca la corrida de Sfîntul Silvestru. Răsuna văzduhul de claxoanele automobiliştilor care nu dăduseră îndărăt nici un pas, nici măcar după ce se dezafectaseră drumurile, camioanele slobozeau mugete răguşite din avertisseurs şi bocinas³, iar elicopterele fluturau glorios pe deasupra capetelor, ca nişte serafimi investiţi cu puteri din întîmplare deloc celeste. Fulgerau neîncetat aparatele de fotografiat, operatorii de televiziune s-au apropiat, stăpînindu-şi nervii, şi acolo, lipiţi de marginile crăpăturii care nu mai exista acum, au înregistrat prim-planuri ale suprafeţei neregulate de beton, dovadă a triumfului omenesc asupra unui capriciu al naturii. Şi astfel, spectatorii, din depărtare, în siguranţa şi confortul căminelor lor, primind în direct imaginile luate la frontiera franco-spaniolă Collado de Pertuis, au putut vedea, pe cînd rîdeau şi aplaudau, sărbătorind evenimentul ca pe propria lor izbîndă, au putut vedea astfel, fără a voi să-şi creadă acum ochilor, au văzut mişcîndu-se suprafaţa încă moale a betonului începînd să coboare, ca şi cum masa enormă ar fi fost suptă dinăuntru, lent, dar irezistibil, pînă cînd a rămas din nou la vedere gura căscată. Fisura nu se lărgise, şi asta nu putea însemna decît un lucru, că joncţiunea pereţilor nu se mai făcea la douăzeci de metri adîncime, ca mai înainte, ci mult mai jos, numai Dumnezeu ştie cît de jos. Operatorii s-au dat înapoi, înspăimîntaţi, dar datoria profesională, devenită instinct dobîndit, a menţinut aparatul în funcţiune, tremurător, e-adevărat, şi lumea a putut vedea chipurile transfigurate, panica insuportabilă, se auzeau exclamaţii, ţipete, fuga a fost generală, în mai puţin de un minut s-a golit zona de staţionare, au rămas părăsite betonierele, ici-colo mai funcţiona cîte una, cu malaxoarele învîrtindu-se, pline cu un beton care cu trei minute înainte nu mai era necesar, iar acum devenise inutil.

Pentru întîia oară, un fior de teamă a străbătut peninsula şi Europa vecină. În Cerbère, foarte aproape de acolo, oamenii, ieşind în stradă premonitor, aşa cum o făcuseră cîinii lor, îşi spuneau unul altuia, Era scris, cînd vor lătra ei se va sfîrşi lumea, dar nu era chiar aşa, nu fusese niciodată scris, însă întotdeauna în clipele mari avem nevoie de fraze mari, iar aceasta, Era scris, are nu ştiu ce prestigiu care ocupă întîiul loc în compendiile stilului fatal. Temîndu-se, din mai multe pricini decît oricare alţii, de ceea ce avea să se întîmple, localnicii din Cerbère au început să părăsească oraşul, într-o masivă migrare către pămînturi mai solide, poate că sfîrşitul lumii nu va ajunge atît de departe. În Banyuls-Sur-Mer, Port-Vendrès şi Collioure, ca să nu mai vorbim decît de aceste populaţii din regiunea riverană, n-a mai rămas nici un suflet viu. Cele moarte, de vreme ce muriseră, au rămas pe loc, cu acea indiferenţă nestrămutată care le distinge de restul omenirii, dacă vreodată cineva a spus contrariul, că Fernando l-a vizitat pe Ricardo, fiind unul din ei mort şi celălalt viu, n-a fost decît închipuire smintită şi nimic altceva⁴. Dar unul din aceşti morţi, în Collioure, s-a mişcat puţin, ca şi cum ar fi şovăit, să merg, să nu merg, spre interiorul Franţei în nici un caz, doar el o şti încotro, poate o vom şti şi noi cîndva.

Printre miile de veşti, păreri, comentarii şi mese rotunde, care au ocupat, în ziua următoare, ziarele, televiziunea şi radioul, a trecut aproape neobservat scurtul comentariu al unui seismolog ortodox, Tare-aş vrea să ştiu cum de se petrece aşa ceva fără să se cutremure pămîntul, la care un alt seismolog, din şcoala modernă, pragmatică şi flexibilă, a răspuns, Vom explica la timpul potrivit. Or, într-o aşezare din sudul Spaniei, un om, auzind aceste diferende, îşi lăsa casa pentru a se duce în oraşul Granada, ca să le spună domnilor de la televiziune că de mai bine de opt zile simţea cum tremură pămîntul, că nu vorbise pînă acum numai pentru că se gîndea că nu-l va crede nimeni, şi că venise acolo, în persoană, ca să se vadă cum un simplu om poate fi mai sensibil decît toate seismografele din lume la un loc. A vrut destinul său ca un ziarist să-i dea ascultare, fie din simpatie binevoitoare, fie sedus de insolitul cazului, noutatea a fost rezumată în patru rînduri, iar ştirea, deşi fără imagini, a fost dată la telejurnalul de noapte, cu o indulgentă detaşare. În ziua următoare, televiziunea portugheză, din lipsă de materiale locale proprii, a profitat şi a dezvoltat subiectul, audiind în studio un specialist în fenomene paranormale care nu a izbutit să clarifice în nici o privinţă cazul, după cum se poate conchide din declaraţia sa cea mai importantă, Ca şi în celelalte cazuri, totul depinde de sensibilitate.

S-a tot vorbit aici despre efecte şi cauze, de fiecare dată cu extremă cumpănire, ţinînd seama de logică, respectînd bunul simţ, păstrînd judecata, căci oricui îi este clar că dintr-o ulicioară nu va reuşi niciodată cineva să facă o piaţă largă. Se va accepta, aşadar, ca naturală şi legitimă, îndoiala că tocmai acea linie trasă pe pămînt de Joana Carda cu nuiaua de velniş ar fi fost cauza directă a faptului că se crapă Pirineii, lucru care se tot insinuează de la bun început, Dar să nu se respingă un alt fapt, în întregime adevărat, şi anume că s-a dus Joaquim Sassa în căutarea lui Pedro Orce, pentru că auzise vorbindu-se despre el la ştirile de noapte, şi mai cu seamă pentru ceea ce susţinea acesta.

1. Olifant (fr.) – corn de fildeş; cf. La Chanson de Roland.

2. Aluzie la păsăroiul (Passarola) părintelui Bartolomeu Lourenço dintr-un alt roman al autorului, Memorialul Mînăstirii, Polirom, 2007.

3. Avertisseurs (fr.), bocinas (sp.) – claxoane.

4. Cf. romanului saramangian Anul morţii lui Ricardo Reis, Polirom, Iaşi, 2009.