Nadia Murad with Jenna Krajeski, The Last Girl. My Story of Captivity and My Fight against the Islamic State

Copyright © 2017 The Nadia Initiative

Foreword copyright © 2017 by Amal Clooney

All rights reserved.

© 2018 by Editura POLIROM, pentru ediţia în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-6356-9

ISBN PDF: 978-973-46-6357-6

ISBN print: 978-973-46-7157-1

Coperta: Radu Răileanu

Foto copertă : © Fred R. Conrad/Redux Pictures LLC

Hartă : © by Mapping Specialists, Ltd.

All photographs courtesy of the author

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

NADIA MURAD (n. 1993) este activistă pentru drepturile omului. A primit Václav Havel Human Rights Prize şi Sakharov Prize şi este primul Ambasador ONU al Bunăvoinţei pentru demnitatea supravieţuitorilor traficului de fiinţe umane. În 2016 a fost nominalizată la Premiul Nobel pentru Pace. Împreună cu Yazda, o organizaţie pentru drepturile yazidiţilor, depune în prezent toate eforturile pentru a aduce Statul Islamic în faţa Curţii Penale Internaţionale sub acuzaţia de genocid şi crime împotriva umanităţii. Pentru mai multe detalii, vizitaţi nadiamurad.org.

JENNA KRAJESKI este jurnalistă, corespondentă din Istanbul. În 2010 şi 2011 a locuit la Cairo, unde a fost editor şi reporter pentru versiunea în engleză a ziarului egiptean Al-Masry Al-Youm (apoi Egypt Independent). În ultimii ani şi-a îndreptat atenţia către minorităţile kurde din Turcia şi Irak. A scris articole pentru The New Yorker, Slate, The Atlantic, The Nation, The New Republic.

AMAL CLOONEY practică avocatura la Londra şi este specializată în drept internaţional şi în drepturile omului. De asemenea, este lector asociat la Columbia Law School. Este consilierul legal al Nadiei Murad şi al altor femei yazidite care au fost înrobite sexual de ISIS în Irak şi Siria şi lucrează pentru a se asigura că responsabilii pentru crimele comise de ISIS sînt aduşi în faţa tribunalelor naţionale şi internaţionale.

Unele dintre numele şi datele personale ale indivizilor implicaţi au fost schimbate pentru a le ascunde identitatea. Orice asemănare cu persoane în viaţă sau decedate este cu totul întâmplătoare şi neintenţionată.

Această carte este scrisă pentru fiecare yazidit.

Cuvânt-înainte

Nadia Murad nu îmi este doar clientă, ci şi prietenă. Când ni s-a făcut cunoştinţă la Londra, m-a întrebat dacă vreau să fiu avocata ei. Mi-a explicat că nu va dispune de fonduri, că probabil speţa va fi de lungă durată şi fără câştig de cauză. Dar, înainte să iei o decizie, a spus ea, ascultă-mi povestea.

În 2014, ISIS a atacat satul Nadiei din Irak, iar viaţa ei de elevă de douăzeci şi unu de ani s-a făcut ţăndări. A fost obligată să-şi privească mama şi fraţii duşi la moarte încolonaţi. Nadia însăşi a fost vândută de la un luptător ISIS la altul. A fost obligată să se roage, să se îmbrace frumos şi să se machieze înainte să fie violată, iar într-o noapte a fost abuzată brutal de un grup de bărbaţi până când şi-a pierdut cunoştinţa. Mi-a arătat cicatricile ei de la arsuri de ţigară şi bătăi. Şi mi-a spus că, pe tot parcursul chinurilor sale, combatanţii ISIS au numit-o „necredincioasă împuţită” şi s-au lăudat că vor cuceri femeile yazidite şi le vor rade religia de pe faţa pământului.

Nadia a fost una dintre miile de yazidite capturate de ISIS pentru a fi vândute în pieţe şi pe Facebook, uneori pentru nu mai mult de douăzeci de dolari. Mama Nadiei a fost una dintre cele optzeci de femei mai în vârstă executate şi îngropate într-un mormânt nemarcat. Şase dintre fraţii ei au fost printre sutele de bărbaţi ucişi într-o singură zi.

Faptele pe care mi le-a relatat Nadia constituie genocid. Iar genocidul nu se întâmplă din greşeală, ci se planifică. Înainte să înceapă genocidul, „Comitetul pentru Cercetare şi Fatwa” al ISIS a studiat yazidiţii şi a conchis că, fiind vorbitori de kurdă, care nu au o carte sfântă, sunt nişte necredincioşi a căror înrobire este un „aspect ferm stabilit în Sharia”. Acesta este motivul pentru care, potrivit moralităţii strâmbe a ISIS, yaziditele – spre deosebire de femeile creştine, şiite şi altele – pot fi violate sistematic. Acesta avea să fie de fapt unul dintre cele mai eficiente mijloace de a le distruge.

Ceea ce a urmat a fost instalarea unei birocraţii a răului la scară industrială. ISIS a publicat până şi o broşură intitulată Întrebări şi răspunsuri despre luarea de prizonieri şi sclavi, pentru a oferi recomandări suplimentare. „Întrebare: Este permis să ai contact sexual cu o sclavă care nu a ajuns la pubertate? Răspuns: Este posibil să ai contact sexual cu sclava care nu a ajuns la pubertate, dacă este aptă în acest sens. Întrebare: Este permis să vinzi o prizonieră? Răspuns: Este permis să cumperi, să vinzi sau să dăruieşti prizoniere şi sclave, întrucât ele sunt doar bunuri.”

Când Nadia mi-a spus povestea ei la Londra, trecuseră aproape doi ani de când începuse genocidul ISIS împotriva yazidiţilor. Mii de femei şi copii yazidiţi încă erau ţinuţi prizonieri de ISIS, dar niciun membru al ISIS nu fusese pus sub acuzare de nicio instanţă din lume pentru aceste infracţiuni. Dovezile se pierdeau sau erau distruse. Iar şansele de a se face dreptate păreau slabe.

Evident, am acceptat speţa. Iar Nadia şi cu mine am petrecut mai bine de un an susţinând cauza dreptăţii. Ne-am întâlnit în repetate rânduri cu membri ai guvernului irakian, cu reprezentanţi ai ONU, cu membri ai Consiliului de Securitate al ONU şi cu victime ale ISIS. Eu am întocmit rapoarte, am prezentat schiţe şi analize juridice şi am ţinut discursuri în care imploram ONU să acţioneze. Cei mai mulţi dintre interlocutorii noştri ne-au spus că era imposibil: Consiliul de Securitate nu mai luase măsuri de ani de zile în ce priveşte justiţia internaţională.

Dar acum, când scriu această prefaţă, există deja o rezoluţie istorică a Consiliului de Securitate al ONU, prin care se creează o echipă de investigaţii ce va strânge dovezi ale infracţiunilor săvârşite de ISIS în Irak. Aceasta este o victorie majoră pentru Nadia şi pentru toate victimele ISIS, deoarece înseamnă că dovezile vor fi păstrate şi că membrii ISIS pot fi aduşi individual în faţa justiţiei. Am stat lângă Nadia în timpul şedinţei Consiliului de Securitate în care rezoluţia a fost adoptată cu unanimitate. Iar după ce am văzut cincisprezece mâini ridicându-se, Nadia şi cu mine ne-am uitat una la alta şi am zâmbit.

Ca avocat specializat în drepturile omului, trebuie deseori să fiu vocea celor reduşi la tăcere: jurnalistul aflat după gratii sau victimele crimelor de război, care se luptă să ajungă în faţa instanţei. Nu încape îndoială că ISIS a încercat să o reducă la tăcere pe Nadia când a răpit-o şi a înrobit-o, a violat-o şi a torturat-o şi când a omorât şapte membri ai familiei sale într-o singură zi.

Dar Nadia a refuzat să tacă. A sfidat toate etichetele pe care i le-a pus viaţa. Orfană. Victimă a violurilor. Sclavă. Refugiată. În schimb, şi-a creat unele noi. Supravieţuitoare. Lideră a yazidiţilor. Susţinătoare a femeilor. Nominalizată la Premiul Nobel pentru Pace. Ambasadoare ONU a Bunăvoinţei. Iar acum scriitoare.

De când o cunosc, Nadia nu doar că s-a făcut auzită, ci a devenit glasul fiecărui yazidit căzut victimă genocidului, al fiecărei femei abuzate, al fiecărui refugiat abandonat.

Cei care au crezut că prin cruzimea lor o pot reduce la tăcere s-au înşelat. Spiritul Nadiei Murad nu este frânt, iar vocea ei nu va fi înăbuşită. Dimpotrivă, în paginile de faţă glasul ei este mai puternic ca oricând.

Amal Clooney

Avocat

Septembrie 2017

Partea I

Capitolul 1

La începutul verii anului 2014, când mă pregăteam pentru ultimul an de liceu, doi fermieri au dispărut de pe câmpurile lor de lângă Kocho, sătucul yazidit din nordul Irakului în care m-am născut şi unde, până de curând, am crezut că voi trăi pentru tot restul vieţii. Bărbaţii leneveau liniştiţi la umbra unor prelate improvizate şi nici nu şi-au dat seama când au devenit captivi într-o cămăruţă dintr-un sat din apropiere, locuit în cea mai mare parte de arabi sunniţi. În afară de fermieri, răpitorii mai luaseră o găină şi câţiva pui, ceea ce ne-a nedumerit. „Poate le era doar foame”, ne-am spus, deşi asta nu ne liniştea deloc.

De când mă ştiu, Kocho este un sat yazidit, creat de fermierii şi păstorii nomazi care au sosit primii în pustiu şi au decis să ridice case pentru a-şi proteja nevestele de arşiţă în timp ce ei mânau oile în căutare de păşuni mai bune. Au ales un pământ bun pentru agricultură, dar aflat într-o zonă periculoasă, în partea de sud a regiunii Sinjar din Irak, unde trăiesc cei mai mulţi yazidiţi din ţară, şi foarte aproape de Irakul neyazidit. La jumătatea anilor 1950, când au sosit primele familii yazidite, Kocho era locuit de fermieri arabi sunniţi, care munceau pentru arendaşi din Mosul. Dar familiile yazidite au angajat un avocat care să cumpere pământul – avocatul, un musulman, încă e considerat un erou –, iar când m-am născut eu, Kocho ajunsese la aproape două sute de familii, toate yazidite şi atât de apropiate, încât păream o singură familie mare, ceea ce aproape că era adevărat.

Pământul care ne făcea speciali ne făcea şi vulnerabili. Noi, yazidiţii, suntem persecutaţi de secole din pricina religiei noastre şi, spre deosebire de majoritatea oraşelor şi satelor yazidite, Kocho e departe de muntele înalt şi îngust Sinjar, care ne adăposteşte de generaţii. Multă vreme am fost obiectul disputelor dintre arabii sunniţi şi kurzii sunniţi din Irak, ni s-a cerut să ne lepădăm de moştenirea yazidită şi să adoptăm identitatea kurdă sau arabă. Până în 2013, când drumul dintre Kocho şi munte a fost în sfârşit asfaltat, ne lua aproape o oră să mergem cu camioneta noastră albă Datsun pe drumurile prăfuite, prin oraşul Sinjar, până la baza muntelui. Am crescut mai aproape de Siria decât de templele noastre cele mai sfinte, mai aproape de străini decât de siguranţă.

Călătoriile spre munte erau vesele. În oraşul Sinjar găseam dulciuri şi un sandvici special cu miel pe care nu îl aveam în Kocho, iar tatăl meu oprea aproape întotdeauna ca să ne cumpărăm ce vrem. Camioneta noastră ridica nori de praf în timp ce înaintam, dar eu preferam să călătoresc în aer liber, întinsă pe spate în benă până ce ieşeam din sat şi ne îndepărtam de vecinii noştri curioşi, apoi mă ridicam ca să simt cum îmi flutură părul în vânt şi să privesc animalele care păşteau şi pe lângă care treceam în viteză. Mă lua uşor valul şi mă ridicam încet, până ajungeam de-a dreptul în picioare şi tatăl meu sau fratele meu cel mare, Elias, strigau la mine că, dacă nu eram atentă, voi zbura din maşină.

În direcţia opusă, departe de acele sandviciuri cu miel şi de siguranţa muntelui, se întindea restul Irakului. Pe timp de pace, şi dacă nu se grăbea, un negustor yazidit ajungea din Kocho în cel mai apropiat sat sunnit într-un sfert de oră cu maşina, ca să-şi vândă cerealele sau laptele. Aveam prieteni în satele acelea – fete pe care le cunoşteam la nunţi, profesori care în timpul semestrului dormeau în şcoala din Kocho, bărbaţi invitaţi să ne ţină bebeluşii de sex masculin în timpul ritualului de circumcizie – care apoi rămâneau legaţi de familia yazidită respectivă ca un kiriv, un fel de naş. Medicii musulmani veneau în Kocho sau în Sinjar ca să ne trateze când ne îmbolnăveam, iar negustorii musulmani treceau prin oraş şi vindeau din maşină rochii şi dulciuri, lucruri pe care nu le găseai în puţinele magazine din Kocho, care aduceau de obicei doar mărfuri de bază. Pe măsură ce creşteau, fraţii mei călătoreau adesea în sate neyazidite ca să muncească şi să câştige nişte bani. Relaţiile purtau povara secolelor de neîncredere – era greu să nu te simţi prost când un oaspete musulman refuza să guste din mâncarea noastră la o nuntă, indiferent cât de politicos o făcea –, dar era totuşi vorba despre o prietenie autentică. Aceste legături ţineau de generaţii întregi, rezistând controlului otoman, colonizării britanice, lui Saddam Hussein şi ocupaţiei americane. În Kocho eram cunoscuţi mai ales pentru relaţia strânsă cu satele sunnite.

Însă atunci când în Irak aveau loc lupte, şi întotdeauna păreau fie lupte în Irak, acele sate deveneau ameninţătoare pentru noi, vecinul lor yazidit mai mic, şi vechile prejudecăţi se transformau cu uşurinţă în ură. Deseori, din acea ură se năştea violenţa. Cel puţin în ultimii zece ani, de când irakienii fuseseră aruncaţi într-un război cu americanii care începuse în 2003, transformat apoi în conflicte locale violente şi, în cele din urmă, în terorism în toată puterea cuvântului, distanţa dintre casele noastre devenise enormă. Satele vecine au început să adăpostească extremişti care îi denunţau pe creştini şi pe musulmanii non-sunniţi şi, chiar mai rău, care considerau că yazidiţii sunt kuffar, necredincioşi ce pot fi ucişi (kafir este singularul). În 2007, câţiva dintre acei extremişti au condus un camion-cisternă şi trei automobile în centrele aglomerate a două oraşe yazidite situate la circa şaisprezece kilometri nord-vest de Kocho, apoi le-au aruncat în aer, omorând sute de oameni care se duseseră grăbiţi spre ele, crezând că aduceau mărfuri de vândut în piaţă.

Yazidismul este o religie monoteistă străveche, răspândită pe cale orală de sfinţi cărora le încredinţăm istoriile noastre. Deşi are elemente comune cu numeroasele religii ale Orientului Mijlociu, de la mithraism şi zoroastrism la islam şi iudaism, este cu adevărat unică şi poate fi greu de explicat chiar şi de către sfinţii care ne memorează istoriile. Mă gândesc la religia mea ca la un copac străvechi cu sute de inele, fiecare spunând câte o poveste în lunga istorie a yazidiţilor. Din păcate, multe dintre acele poveşti sunt tragedii.

Astăzi există doar aproximativ un milion de yazidiţi în toată lumea. De când mă ştiu – şi, sunt sigură, cu mult timp dinainte să mă nasc eu –, religia noastră este ceea ce ne defineşte şi ne uneşte comunitatea. Dar tot ea ne-a făcut şi ţinta persecuţiilor din partea unor grupuri mai mari, de la otomani la susţinătorii lui Saddam din Partidul Baath, care ne-au atacat sau au încercat să ne forţeze să le jurăm credinţă. Ne-au umilit religia, spunând că ne închinăm diavolului sau că suntem întinaţi, şi ne-au cerut să renunţăm la credinţa noastră. Yazidiţii au supravieţuit timp de generaţii unor atacuri care urmăreau să ne elimine, fie omorându-ne, fie forţându-ne să ne convertim, fie pur şi simplu alungându-ne de pe pământul nostru şi luându-ne tot. Înainte de 2014, puterile din exterior încercaseră să ne distrugă de şaptezeci şi trei de ori. Atacurilor împotriva yazidiţilor le spuneam firman, un cuvânt otoman, înainte să învăţăm cuvântul genocid.

Când am auzit de cererea de răscumpărare pentru cei doi fermieri, tot satul a intrat în panică.

— Patruzeci de mii de dolari, le-au spus răpitorii nevestelor fermierilor la telefon. Sau veniţi aici cu copiii ca să vă convertiţi la islam cu toată familia.

Altfel, au spus ei, bărbaţii aveau să fie ucişi. Nu banii le-au făcut pe nevestele lor să se prăbuşească în lacrimi în faţa mukhtar-ului nostru, sau conducătorul satului, Ahmed Jasso; patruzeci de mii de dolari era o sumă astronomică, dar erau doar bani. Cu toţii ştiam că fermierii mai bine mureau decât să se convertească, aşa că sătenii au plâns de bucurie după ce, târziu într-o noapte, bărbaţii au scăpat printr-o fereastră spartă, au fugit peste câmpurile cu orz şi au ajuns acasă în viaţă, plini de praf şi gâfâind de frică. Dar răpirile nu s-au oprit.

La scurt timp după aceea, Dishan, un bărbat angajat de familia mea, Taha, a fost răpit de pe un câmp din apropierea muntelui Sinjar, unde păzea oile noastre. Mama şi fraţii mei au avut nevoie de ani întregi ca să cumpere şi să crească oile, şi fiecare dintre ele reprezenta o victorie. Eram mândri de animalele noastre, le ţineam în curte când nu erau la păscut în afara satului şi le tratam aproape ca pe nişte animale de casă. Tunsul lor anual era o sărbătoare. Îmi plăceau ritualul, felul în care lâna moale cădea pe pământ în mormane ca nişte nori, mirosul de mosc ce ne învăluia casa şi cum oile behăiau încet, nepăsătoare. Îmi plăcea să dorm sub plăpumile groase pe care mama mea, Shami, le făcea din lână, cu care umplea bucăţi colorate de material. Uneori mă ataşam atât de mult de un miel, încât trebuia să plec de acasă când venea vremea să fie tăiat. Când a fost răpit Dishan, aveam peste o sută de oi – pentru noi, o mică avere.

Amintindu-şi de găinile şi de puii care fuseseră luaţi odată cu fermierii, fratele meu Saeed s-a dus în grabă cu camioneta familiei până la poalele muntelui Sinjar, la o distanţă de numai douăzeci de minute acum că drumul fusese asfaltat, ca să ne găsească oile.

— Sigur le-au luat, am bombănit noi. Oile alea sunt tot ce avem.

Mai târziu, când Saeed a sunat-o pe mama, părea nedumerit.

— Ne-au luat doar două, a spus el, un berbec bătrân care abia se târa şi o oaie tânără.

Restul păşteau mulţumite iarba verde-maronie şi s-au luat după fratele meu înapoi spre casă. Am râs, am fost atât de uşuraţi. Dar Elias, fratele meu cel mare, era îngrijorat.

— Nu înţeleg, a spus el. Sătenii ăia nu-s bogaţi. De ce au lăsat oile?

Credea că asta trebuie să însemne ceva.

În ziua de după răpirea lui Dishan, Kocho a fost cuprins de haos. Sătenii se înghesuiau în faţa uşilor şi, împreună cu bărbaţii care făceau cu schimbul la un nou punct de control dincolo de zidurile satului, se uitau după orice maşină necunoscută care trecea prin Kocho. Hezni, unul dintre fraţii mei, a venit acasă de la slujba lui de poliţist în oraşul Sinjar şi li s-a alăturat celorlalţi bărbaţi din sat, care discutau zgomotos în legătură cu ce să facă. Unchiul lui Dishan voia să se răzbune şi a decis să organizeze o misiune într-un sat situat la est de Kocho, condus de un trib sunnit conservator.

— Vom lua doi dintre păstorii lor, a spus el furios. Apoi vor fi nevoiţi să ni-l dea înapoi pe Dishan!

Era un plan riscant şi nu toată lumea îl sprijinea pe unchiul lui Dishan. Chiar şi fraţii mei, care moşteniseră curajul şi irascibilitatea lui tata, aveau păreri împărţite. Saeed, care era cu doar câţiva ani mai mare decât mine, petrecea mult timp visând la ziua în care îşi va dovedi în sfârşit eroismul. El prefera răzbunarea, în timp ce Hezni, mai mare decât mine cu zece ani şi cel mai empatic dintre noi toţi, credea că era prea periculos. Cu toate acestea, unchiul lui Dishan a strâns ce aliaţi a putut găsi şi a răpit doi păstori arabi din tribul sunnit, apoi i-a dus în Kocho, unde i-a încuiat în casă şi a aşteptat.

Cele mai multe dispute din sat erau soluţionate de Ahmed Jasso, mukhtar-ul nostru practic şi diplomat, iar el era de partea lui Hezni.

— Relaţia noastră cu vecinii sunniţi e deja încordată, a spus el. Cine ştie ce vor face dacă încercăm să ne luptăm cu ei.

În plus, ne-a avertizat el, situaţia din afara satului Kocho era mult mai gravă şi mai complicată decât ne închipuiam noi. Un grup care îşi spunea Statul Islamic, sau ISIS, ce apăruse în mare parte aici, în Irak, şi care se dezvoltase apoi în Siria în ultimii cinci ani, preluase controlul asupra unor sate atât de apropiate de al nostru, încât puteam număra siluetele îmbrăcate în negru din camionetele lor ce treceau pe lângă acestea. Ei îl ţineau ostatic pe păstorul nostru, ne-a spus mukhtar-ul.

— Nu veţi face decât să înrăutăţiţi situaţia, i-a spus Ahmed Jasso unchiului lui Dishan, şi la nici jumătate de zi după ce păstorii sunniţi fuseseră răpiţi, li s-a dat drumul.

Dishan a rămas însă prizonier.

Ahmed Jasso era un om inteligent, iar familia Jasso avea decenii de experienţă în negocierile cu triburile arabe sunnite. Toţi sătenii se duceau la ei cu problemele lor, iar în afara satului Kocho erau cunoscuţi drept diplomaţi pricepuţi. Totuşi, unii dintre noi ne-am întrebat dacă de data aceasta nu era prea cooperant, trimiţându-le teroriştilor mesajul că yazidiţii nu se vor apăra. De fapt, între noi şi ISIS nu erau decât luptătorii kurzi irakieni, numiţi peshmerga, care fuseseră trimişi din regiunea autonomă kurdă pentru a păzi satul Kocho cu aproape două luni în urmă, după ce căzuse Mosulul. Pe peshmerga îi tratam ca pe nişte oaspeţi de onoare. Dormeau pe paleţi în şcoala noastră şi în fiecare săptămână câte o familie tăia un miel ca să-i hrănească, un sacrificiu uriaş pentru sătenii săraci. Şi eu îi admiram pe luptători. Auzisem de femei kurde din Siria şi Turcia care luptau împotriva teroriştilor şi care purtau arme, iar acel gând mă făcea să mă simt vitează.

Unii oameni, printre care şi câţiva dintre fraţii mei, credeau că trebuia să ni se permită să ne apărăm. Voiau să pună oameni la punctele de control, iar unul dintre fraţii lui Ahmed Jasso, Naif, a încercat să convingă autorităţile kurde să-l lase să formeze o unitate peshmerga yazidită, însă a fost ignorat. Nimeni nu s-a oferit să-i instruiască pe bărbaţii yazidiţi sau să-i încurajeze să se alăture luptei împotriva teroriştilor. Peshmerga ne-au asigurat că, atât timp cât se aflau în sat, nu aveam de ce să ne temem şi că erau la fel de hotărâţi să-i protejeze pe yazidiţi pe cât doreau să apere capitala Kurdistanului Irakian. „Mai degrabă lăsăm Erbilul să cadă decât Sinjar”, spuneau ei. Ni s-a spus să avem încredere în ei şi aşa am făcut.

Cu toate acestea, majoritatea familiilor din Kocho ţineau arme în casă – mitraliere Kalaşnikov butucănoase, un cuţit mare sau două, folosite de obicei la sacrificarea animalelor de sărbători. Mulţi bărbaţi yazidiţi, inclusiv fraţii mei care erau suficient de mari, se angajaseră la patrulele de frontieră sau la poliţie după anul 2003, când acele slujbe au devenit disponibile, şi eram siguri că, atât timp cât profesioniştii păzeau graniţele satului, bărbaţii noştri îşi puteau proteja familiile. Până la urmă, aceşti bărbaţi, şi nu peshmerga, fuseseră cei care construiseră cu propriile mâini metereze de pământ în jurul satului după atacurile din 2007, şi bărbaţii din Kocho fuseseră cei care patrulaseră în jurul acestei fortificaţii zi şi noapte, un an întreg, oprind maşini la puncte de control improvizate şi urmărind să vadă dacă veneau străini, până când ne-am simţit suficient de în siguranţă ca să revenim la o viaţă normală.

Răpirea lui Dishan ne-a făcut pe toţi să intrăm în panică. Dar peshmerga nu au făcut nimic să ne ajute. Poate au crezut că era vorba de o simplă ciorovăială între sate, şi nu motivul pentru care Masoud Barzani, preşedintele Guvernului Regional Kurdistan, îi trimisese departe de siguranţa Kurdistanului, în zonele neprotejate din Irak. Poate erau speriaţi, ca noi. Câţiva dintre soldaţi nu păreau cu mult mai mari decât Saeed, cel mai mic fiu al mamei mele. Dar războiul schimba oamenii, mai ales pe bărbaţi. Nu cu mult timp în urmă, Saeed se juca în curte cu mine şi cu nepoata noastră, Kathrine, încă prea mic ca să ştie că băieţilor nu ar trebui să le placă păpuşile. În ultimul timp însă, Saeed devenise obsedat de violenţa care mătura Irakul şi Siria. Într-o zi îl prinsesem uitându-se pe telefon la filmuleţe cu decapitări făcute de ISIS, cu mâna tremurându-i, şi am fost surprinsă când l-a ridicat ca să mă uit şi eu. Când fratele nostru mai mare, Massoud, a intrat în cameră, s-a înfuriat.

— Cum ai putut s-o laşi pe Nadia să se uite? a strigat el la Saeed, care s-a făcut mic.

I-a părut rău, dar am înţeles. Era greu să ignori scenele înfiorătoare care se desfăşurau atât de aproape de casă.

Imaginea din filmuleţ îmi apărea din nou în minte când mă gândeam la bietul nostru păstor ţinut captiv. Dacă peshmerga nu ne ajută să-l luăm înapoi pe Dishan, va trebui să fac ceva, m-am gândit şi am intrat în fugă în casă. Eu eram mezina familiei, cea mai mică dintre unsprezece fraţi, şi fată pe deasupra. Dar spuneam ce gândeam şi obişnuiam să mă fac auzită şi mă simţeam uriaşă în furia mea.

Casa noastră era aproape de marginea de nord a satului, un rând de camere cu pereţi din cărămizi de lut, aliniate precum mărgelele pe un colier şi conectate prin intrânduri fără uşi, ducând toate spre o curte mare, în care se găseau o grădină de legume, un cuptor de pâine numit tandoor şi, adesea, oi şi găini. Acolo locuiam cu mama, şase dintre cei opt fraţi ai mei şi cele două surori, plus două cumnate şi copiii lor, foarte aproape de ceilalţi fraţi, fraţi vitregi şi surori vitrege şi majoritatea mătuşilor, unchilor şi verilor. Iarna, când ploua, picura din tavan, iar înăuntru te simţeai ca într-un cuptor în vara irakiană, ceea ce ne făcea să urcăm pe acoperiş ca să dormim. Când o parte a acoperişului a căzut, am peticit-o cu bucăţi de metal recuperate din atelierul auto al lui Massoud, iar când am avut nevoie de mai mult spaţiu, l-am construit. Strângeam bani ca să ne facem o casă nouă, una permanentă, din bolţari, şi eram tot mai aproape de acest vis pe zi ce trecea.

Am intrat în casă pe uşa din faţă şi m-am dus în grabă într-o cameră pe care o împărţeam cu celelalte fete, unde era o oglindă. Înfăşurându-mi o eşarfă deschisă la culoare în jurul capului, pe care o purtam de obicei ca să nu-mi intre părul în ochi când mă aplecam deasupra rândurilor de legume, am încercat să-mi închipui ce-ar putea face un luptător ca să se pregătească de luptă. Anii de muncă la fermă mă făcuseră mai puternică decât ai fi zis privindu-mă. Totuşi, habar nu aveam ce aş fi făcut dacă i-aş fi văzut pe răpitori sau pe oamenii din satul lor trecând cu maşina prin Kocho. Ce le-aş fi zis? „Teroriştii ne-au luat păstorul şi s-au dus în satul vostru”, exersam în oglindă, strâmbându-mă. „Puteaţi să-i opriţi. Măcar spuneţi-ne unde l-au dus.” Am apucat o bâtă, ca acelea folosite de păstori, şi m-am dus înapoi spre uşa din faţă, unde câţiva dintre fraţii mei stăteau cu mama, adânciţi în conversaţie. Abia dacă au observat când m-am alăturat lor.

Câteva minute mai târziu, o camionetă albă din satul răpitorilor a apărut pe drumul principal, cu doi bărbaţi în faţă şi doi în spate. Erau arabi pe care îi cunoşteam vag, din tribul sunnit care îl luase pe Dishan. Am privit cu toţii cum maşina lor înainta ca melcul pe drumul principal de pământ care străbătea satul şerpuind, ca şi cum nu le era deloc frică. Nu aveau niciun motiv să treacă prin Kocho – drumurile din jurul satului legau oraşe precum Sinjar şi Mosul –, iar prezenţa lor părea un afront. Desprinzându-mă de familia mea, am zbughit-o în mijlocul drumului şi m-am oprit în calea camionetei.

— Opriţi-vă! am strigat, fluturând băţul deasupra capului, încercând să par mai mare. Spuneţi-ne unde e Dishan!

A fost nevoie de jumătate din familia mea ca să mă reţină.

— Ce aveai de gând să faci? m-a certat Elias. Să-i ataci? Să le spargi parbrizul?

El şi câţiva dintre fraţii mei tocmai se întorseseră de la câmp, erau obosiţi şi miroseau de la cepele pe care le culegeau. Pentru ei, încercarea mea de a-l răzbuna pe Dishan nu părea altceva decât izbucnirea unui copil. Şi mama era supărată pe mine fiindcă fugisem în drum. În circumstanţe normale, îmi tolera toanele, care chiar o amuzau, dar în zilele acelea toată lumea era încordată. Părea periculos să atragi atenţia asupra ta, mai ales dacă erai o tânără nemăritată.

— Vino şi stai aici, mi-a spus ea aspru. E ruşine să faci asta, Nadia, nu e treaba ta. Bărbaţii se ocupă de asta.

Viaţa mergea mai departe. Irakienii, mai ales yazidiţii şi alte minorităţi, se pricep să se adapteze la ameninţări noi. Trebuie să te pricepi la asta dacă vrei să trăieşti cât de cât normal într-o ţară care părea că se destramă. Uneori, schimbările erau relativ mărunte. Ne ajustam visurile – să terminăm şcoala, să renunţăm la agricultură pentru ceva mai puţin istovitor, să facem o nuntă la timp – şi nu era greu să te convingi că acele visuri fuseseră de neatins încă de la bun început. Uneori, ajustarea se producea treptat, fără să observe cineva. Nu mai vorbeam cu elevii musulmani la şcoală sau eram traşi în case de frică, dacă trecea vreun străin prin sat. Urmăream ştiri la televizor despre atacuri şi politica ne îngrijora tot mai mult. Sau ignoram complet politica, simţind că era mai sigur să tăcem din gură. După fiecare atac, bărbaţii adăugau pământ peste fortificaţia din jurul satului, începând cu partea de vest, dinspre Siria, până ce într-o zi ne-am trezit că ne înconjurase cu totul. Apoi, fiindcă tot nu ne simţeam în siguranţă, bărbaţii au săpat şi un şanţ în jurul satului.

De-a lungul generaţiilor, ne-am obişnuit cu mici nedreptăţi sau suferinţe, până când au devenit suficient de normale încât să le ignorăm. Îmi închipui că de asta ajunseserăm să acceptăm anumite insulte, cum ar fi să ne fie refuzată mâncarea pe care o ofeream, ceea ce probabil îi părea un afront celui care observa acest lucru pentru prima dată. Yazidiţii se obişnuiseră chiar şi cu ameninţarea unui alt firman, deşi adaptarea semăna mai degrabă cu strivirea. Ne durea.

Când Dishan încă era în captivitate, m-am întors cu fraţii mei pe câmpurile cu ceapă. Acolo nu se schimbase nimic. Legumele pe care le plantaserăm cu câteva luni în urmă crescuseră de-acum; dacă nu le culegeam noi, nu le culegea nimeni. Dacă nu le vindeam, nu aveam bani. Aşa că am îngenuncheat cu toţii înşiruiţi, lângă plantele verzi şi încâlcite, trăgând bulbii din pământ, apucând câţiva o dată, strângându-i în plase din plastic în care îi lăsam să se coacă până când se făcea vremea să-i ducem la piaţă. O să ducem ceapă în satele musulmane anul acesta? ne întrebam fără să putem răspunde. Când unul dintre noi scotea o ceapă putrezită, o mâzgă neagră cu miros îngrozitor, bombăneam, ne astupam nările şi ne vedeam mai departe de treabă.

Pentru că asta făceam în mod normal, pălăvrăgeam şi ne tachinam unii pe alţii, povestind lucruri pe care le mai auziserăm fiecare de un milion de ori. Adkee, sora mea, glumeaţa familiei, a evocat imaginea mea din ziua aceea când am încercat să fug după maşină, o slăbănoagă de la fermă, cu baticul căzându-mi peste ochi, învârtind un băţ deasupra capului, şi cu toţii aproape ne-am tăvălit pe jos de râs. Transformam munca într-un joc, întrecându-ne să vedem cine culegea mai multe cepe, tot aşa cum, cu câteva luni în urmă, ne întrecuserăm să vedem cine planta mai multe seminţe. Când soarele începea să apună, ne-am dus acasă la cină, în curte, împreună cu mama, apoi ne-am culcat unul lângă altul pe saltelele de pe acoperişul casei, privind luna şi şuşotind până ce am adormit cu toţii, frânţi de oboseală.

Nu am aflat de ce răpitorii luaseră animalele – găina, puii şi cele două oi ale noastre – decât aproape două săptămâni mai târziu, după ce ISIS preluase controlul asupra Kocho şi a unei mari părţi din Sinjar. Unul dintre combatanţii care îi strânseseră pe toţi locuitorii din Kocho în şcoala generală din sat le-a explicat mai târziu răpirile unor femei.

— Spuneţi că am venit de nicăieri, dar noi v-am trimis mesaje, a spus el, cu puşca atârnându-i la şold. Când v-am luat găina şi puii, vă spuneam că o să vă luăm femeile şi copiii. Când am luat berbecul, era ca şi cum vă luam conducătorii tribului, iar când am ucis berbecul a însemnat că voiam să-i ucidem. Iar mielul înseamnă fetele voastre.