© 2013 by Editura Polirom

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-3700-3

ISBN PDF: 978-973-46-3701-0

ISBN print: 978-973-46-3534-4

Coperta: Radu Răileanu

Foto autor: Florin Lăzărescu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

MARIUS CHIVU (n. 1978, Horezu) este cronicar literar, scriitor şi traducător. Absolvent al Şcolii Populare de Arte, clasa de coregrafie, din Rîmnicu Vîlcea în 1996 şi al Facultăţii de Litere din cadrul Universităţii din Bucureşti în 2003.

A debutat publicistic cu recenzii literare în anul 2000 în revista România literară şi editorial cu volumul de poezie Vîntureasa de plastic (Editura Brumar, 2012; nominalizare la Premiul Cartea Anului acordat de revista România literară şi Premiul pentru debut al revistei Observator cultural). A publicat jurnalul de călătorie Trei săptămîni în Himalaya (Editura Humanitas, 2012), a iniţiat şi coordonat proiectul caritabil Cartea cu bunici (Editura Humanitas, 2008), albumul de proză scurtă şi fotografie Iubire 13 (Editura ART, 2010), volumul colectiv Primul meu porno (Editura ART, 2011) şi este coautor al antologiei Poveşti erotice româneşti (Editura Trei, 2007). A tradus volumul de poezie Melancolica moarte a Băiatului-stridie de Tim Burton (Editura Humanitas, 2009), romanul Unchiul Rudolf de Paul Bailey (Editura Humanitas, 2009) şi povestirile lui Oscar Wilde din audiobook-ul Privighetoarea şi trandafirul (Editura Humanitas Multimedia, 2010).

A alcătuit, adnotat şi prefaţat antologiile de proză scurtă ale lui Teodor Mazilu, Singurătatea şi diavolul milos (Editura Curtea Veche, 2004), Mihail Sadoveanu, Ochi de urs şi alte povestiri (Editura Polirom, 2004), Cristian Teodorescu, Maestrul de lumini şi alte povestiri (Editura Curtea Veche, 2005) şi Anton Holban, Conversaţii cu o moartă (Editura Polirom, 2005). În perioada 2005-2007 a realizat rubrici de carte la televiziunile Antena 3 („Cafeaua cu frişcă“) şi TVR 1 („Tentaţii“), în 2007 a moderat, la TVR Cultural, talk-show-ul „Se vorbeşte despre“, iar în 2008 a realizat emisiunea „Citeşte & dă mai departe!“, difuzată de TVR 1.

Din 2005 este redactor-editor la revistele Dilemateca şi la Dilema veche, unde ţine cronica literară, şi colaborator al revistei Elle. Eseurile sale despre proza şi poezia românească contemporană au fost traduse în engleză, spaniolă, suedeză, italiană, cehă şi franceză.

Tatălui meu, Achim Chivu

Argument

Am început să fac interviuri cu scriitori în anul 2002 pentru Revista 22. Între timp s-au strîns multe, foarte multe interviuri, deopotrivă cu scriitori români şi străini (pe unii i-am intervievat chiar de mai multe ori), de varii dimensiuni, tematice uneori, interviuri scrise de mînă, înregistrate pe reportofon sau realizate în urma unor lungi schimburi de e-mail-uri. Au fost publicate în mai multe reviste, în România literară, în Cultura (prima serie) sau în Orizont, cele mai numeroase însă în Dilema veche şi în Dilemateca, pentru care fac interviuri în mod constant – şi exclusiv – de şapte ani. Genul interviului mi s-a părut deseori mai apropiat de critica literară decît de jurnalistică, poate şi de-asta îl practic în continuare cu aceeaşi curiozitate şi plăcere.

Recitind interviurile selectate pentru acest volum am constatat că unele întrebări sînt recurente (ceea ce spune ceva despre mine) şi mi s-a întărit convingerea că întrebările banale pot primi răspunsuri memorabile (ceea ce spune multe despre scriitori). Însă, pentru că n-am vrut ca volumul să fie o simplă colecţie de vechi dialoguri, i-am rugat pe scriitori să recitească discuţiile noastre şi să facă un „update“, comentîndu-şi afirmaţiile de altădată. Excepţie face regretatul Gheorghe Crăciun. De asemenea, din motive de echilibrare a dimensiunilor, dar mai mult ca bonus al dialogurilor noastre, am adăugat fiecărui interviu unul sau mai multe răspunsuri prilejuite de anchetele Dilematecii.

Ţin să aduc, în mod special, mulţumiri Gabrielei Adameşteanu şi lui Mircea Vasilescu, cei care m-au motivat şi mi-au publicat aceste interviuri de-a lungul anilor. De asemenea, mulţumesc fiecărui scriitor în parte pentru sprijin şi bunăvoinţă. Această carte, de fapt, le aparţine.

M.C.

Ştefan Agopian

Obsesiile scriitorului nu se epuizează niciodată

Legat de cariera dumneavoastră se crease o anume aşteptare, dat fiind faptul că nu mai publicaserăţi nimic de ceva timp. Cît de apăsătoare a fost această presiune şi în ce măsură a determinat ea publicarea romanului Fric?

Cred că te înşeli. După ’89 lumea avea alte treburi decît să aştepte cărţi, mai ales de la autori români. A fost o perioadă proastă pentru literatura autohtonă, aşa că Fric, care era gata de cîţiva ani buni, a trebuit să-şi facă stagiul de sertar. Vreo şapte ani, adică. Cred că nu i-a stricat, fiindcă ar fi fost o tîmpenie să-l arunc în lume fără o editură serioasă în spate, care să nu-l facă uitat într-un depozit. Cînd Editura Polirom a spus da, la începutul acestui an, piaţa de carte începuse să se stabilizeze şi nu puţini români se plictiseau deja de politică şi de talk-show-uri. Era un moment propice de ieşit în lume. Nu extraordinar, dar mult mai bun decît fusese pînă atunci.

Cel puţin pînă acum, Fric a fost bine primit de critică. Vă aşteptaţi? De fapt, cît de mulţumit aţi fost de critica literară în cariera dumneavoastră?

A fost primit bine şi nu. Părerile au fost împărţite. Multora nu le-au plăcut povestirile din carte. Daniel Cristea-Enache le-a considerat „de-a dreptul pornografice“. O doamnă, soţia directorului revistei Luceafărul, a mers mai departe şi a citit toată cartea ca pe o scriere scatologică. În aceeaşi revistă, cu o săptămînă înainte, un tînăr critic, Bogdan-Alexandru Stănescu, nu vedea nimic pornografic în carte. Pentru Dan C. Mihăilescu povestirile sînt „comerţ ieftin“ şi nimic altceva. Simona Sora, în schimb, crede că povestirile, cărora le acordă o cronică specială, sînt o încercare de desprindere a autorului de lumea cărţilor anterioare, ceea ce este adevărat. Unii au scris că n-am umor în povestiri, alţii că din contră, am „un simţ al umorului foarte bine dezvoltat“ (Catrinel Popa). Pînă şi Marian Popa, un critic literar stabilit undeva prin Germania, a catadicsit să-mi acorde o pagină într-o carte de interviuri recent apărută. Marian Popa crede că Fric este o crestomaţie scrisă de un paranoic, ceea ce este măgulitor, dacă mă gîndesc cum crestomaţie vine de la chrestos – util – şi mathein – a învăţa. O „pedagogie“ scrisă de un nebun trebuie să fie măcar o carte interesantă.

Cristian Tudor Popescu a dat un interviu (vezi Orizont, nr. 10, 15 octombrie 2003) în care îşi dă cu părerea şi despre ultima mea carte. Zice domnia sa: „Doamne, dacă aşa se face o carte, eu mă las de proză! (…) În mod evident nu e nici un conţinut şi se afişează forma, provocatoare. Tot felul de imagini sexuale, scabroase, obscene, greu suportabile, care nu au nici cea mai mică justificare în economia textului. Ele sînt puse acolo cu simpla dorinţă de a şoca. Dacă eu îi spun că n-are nici un Dumnezeu ce el face acolo, o să-mi spună că sînt pudibond, că sînt învechit, că sînt comunist şi reacţionez cu violenţă la libertatea de expresie… Nu, domnule! Oi fi eu bătrîn, dar ce-i acolo e o prostie! Nu se face aşa proză!“. Îmi cer scuze pentru citatul, poate, prea lung, dar e un punct de vedere al unui cititor pe care îl bănuiesc măcar cinstit. Pe de altă parte, ce să zic?, e îmbucurător faptul că domnul Popescu ştie cum se face proza. De altfel, nu cred că l-a bănuit cineva că ar fi vreun Monsieur Jourdain. Ceea ce mă miră este însă faptul că un tip inteligent nu şi-a pus nici o clipă problema că poate eu nu fac proză. Poate că am scris un lung poem şi asta l-a derutat pe cititorul Popescu. De altfel, n-am precizat nicăieri cărui gen aparţine Fric.

Mă mai întrebi cît de mulţumit am fost de critică. Ce să zic? Una peste alta, am fost mulţumit. Cel mai tare m-au mulţumit criticii care n-au înţeles nimic sau aproape nimic din cărţile mele, chiar dacă unii le-au lăudat. Nepricepînd ei nimic, au lăsat loc altora, mai tineri, care se vor strădui să fie măcar mai deştepţi decît cei dinainte. Datorită criticilor mediocri sau de-a dreptul proşti, cărţile au o viaţă mai lungă.

Aţi publicat în revista Deci un articol în care formulaţi o posibilă teorie a vîrfului de creativitate al unui scriitor, vîrf care s-ar situa în jurul vîrstei de 30 de ani, un articol despre care aţi vorbit pe larg şi într-un interviu din Dilema. Spuneaţi acolo că v-aţi plictisit să scrieţi ca-n tinereţe, deşi aţi mai putea. În ce măsură e Fric un nou început?

Nu e o teorie, ci o observaţie care se bazează pe topul primilor o sută de scriitori, mai precis, romancieri, din secolul trecut, top realizat în anul 2000 de revista Observator cultural. Mi-a atras atenţia faptul că cel mai bine cotat roman al unui scriitor era scris în jurul vîrstei de 30-35 de ani. Romanele scrise după această vîrstă erau mai slab cotate. Sigur, există şi excepţii. Dacă lăsăm vîrsta deoparte şi chiar şi topul Observatorului, nu se poate să nu-ţi sară în ochi următorul fapt: după ce-şi scrie cea mai bună carte (o consider cea mai bună prin unanimitatea părerilor critice), prozatorul (român, dar probabil şi aiurea se întîmplă la fel) fie nu mai scrie (cazul lui Camil Petrescu după Patul lui Procust; consider Un om între oameni o comandă socială pe care, de altfel, autorul nu a finalizat-o), fie îşi imită la nesfîrşit succesul, din ce în ce mai diluat (cazul Breban după Bunavestire). Sînt şi eu în această situaţie. După Sara (1987), Fric mi s-a părut că nu aducea nimic nou sau aducea prea puţin. Şi din cauza asta a zăcut atîta vreme în sertar. În timpul ăsta am încercat să scriu (folosind în continuare filonul erotic) altfel. Acest altfel i-a nedumerit pe critici, cînd nu i-a deziluzionat de-a dreptul. Nu pe toţi. Simona Sora a înţeles foarte bine ce caută povestirile în volum şi riscul pe care mi l-am asumat publicîndu-le. Aşadar, Fric (textul numit aşa) nu e un început, ci un sfîrşit.

Sînt un sceptic care se amăgeşte greu

Sînt autori care au cîteva obsesii pe care şi le epuizează, estetic vorbind, după cîteva cărţi, dar există şi autori – mai puţini, e-adevărat – care fac cu fiecare carte altceva. Ce-i diferenţiază, în profunzime, pe unii de ceilalţi? Scriitorului care-şi epuizează obsesiile prin scris ce-i mai rămîne de făcut? Şi este el conştient că a ajuns la capăt?

Autorii care „fac în fiecare carte altceva“ nu sînt deloc puţini. Obsesia lor este să fie în pas cu moda. Chiar şi Preda a căzut în capcana asta. Erau la modă romanele despre obsedantul deceniu (sintagmă lansată chiar de el), aşa că, pentru a nu pierde pasul cu vremea, a scris Cel mai iubit dintre pămînteni, o carte ratată. Sînt în ea însă pagini (nu puţine) extraordinare. În paginile acelea, Preda se întoarce la vechile lui obsesii. De exemplu, Preda a fost măcinat de neputinţa de a iubi (chiar dacă s-a străduit să iubească) opusul lui, adică femeia. Paginile în care e descris cuplul Petrini-Matilda, pagini pline de violenţă şi ură, îl arată pe adevăratul Preda. În loc să fi scris un roman (mai scurt) despre neputinţa de a iubi, dar şi despre încercarea zadarnică de a ajunge la iubire, ce face Preda: scrie un aşa-zis roman filozofic, de-un prost gust înduioşător. E drept, publicul aştepta o asemenea carte. Pînă la urmă, concluzia ar fi că nu „obsesiile se epuizează“, ci capacitatea autorului de a le transforma în „obiect estetic“.

De fapt, cît de terapeutic poate fi scrisul? Nu cumva avem aici una dintre cele mai perverse iluzii ale scrisului: aceea că poate salva existenţa?

Scrisul nu e terapeutic decît în măsura în care munca are şi o componentă terapeutică. Mie unul, nu ştiu cum or fi alţii, nu-mi place să muncesc deoarece, vorba lui Cesare Pavese, lavorare stanca, adică munca oboseşte. Nu cred, pe de altă parte, că „scrisul poate salva existenţa“, decît dacă îmbrăcăm existenţa în „haine metafizice“. Dar asta nu e treaba artistului (a scriitorului în cazul nostru). Arta poate da o formă coerentă sau nu „existenţei“, formă definită prin categoriile esteticii, dar de aici pînă la „salvare“ e cale lungă.

Care au fost cea mai mare dezamăgire, dar şi cea mai mare satisfacţie pe care vi le-a adus scrisul?

Dezamăgirea presupune întîi o amăgire. Sînt un tip realist, sceptic, cîteodată chiar cinic, aşa că mă amăgesc greu. Nu sînt însă ferit total de o asemenea întîmplare.

Ştiu că îi urmăriţi şi pe tinerii scriitori, despre care însă nu aveţi o părere prea măgulitoare. Aţi spus că n-au cultură, că nu citesc şi că din cauza asta seamănă între ei. Mai mult, că sînt extrem de orgolioşi şi că îşi doresc cu ardoare „puterea“. De unde această atitudine?

Este adevărat că am spus despre tineri că nu prea citesc, dar departe de mine de a generaliza cele cîteva cazuri pe care le-am întîlnit. Uite, să-ţi dau un exemplu: am colaborat timp de un an şi ceva cu o domnişoară absolventă de filologie şi am constatat că nu citise aproape deloc literatură română. Nu m-ar fi deranjat, dar domnişoara în cauză visa să ajungă scriitor român.

Am mai afirmat că poeţii tineri de astăzi seamănă prin ceea ce scriu pînă la non-identificare. De parcă ar exista un duh al poeziei care i-a fecundat identic pe toţi! Rar am descoperit o voce distinctă, care să anunţe un mare poet. Ai senzaţia citindu-i că sînt autori anonimi înhămaţi la producerea unei cantităţi de substanţă poetică, nici foarte bună, nici foarte rea. Nu ştiu dacă am dreptate, dar cred că lipsa de cultură şi spiritul de imitaţie i-au condus la această uniformizare. Sînt sigur însă că, pînă la urmă, cîteva voci se vor desprinde din această nebuloasă poetică.

De ce credeţi că avem în continuare mult mai mulţi poeţi tineri decît tineri prozatori? Sînt tinerii scriitori mai leneşi şi mai lipsiţi de ambiţii?

Ar trebui să-ţi răspunzi singur la această întrebare. Însă am şi eu un răspuns, dacă vrei neapărat. O poezie are ca punct de plecare afectul. Înţeleg prin afect ceea ce este definit în psihologie ca „subiectivitate a unei stări psihice elementare, neanalizabilă, vagă sau definită, dureroasă sau plăcută, care se poate exprima masiv sau sub forma unei nuanţe, a unei tonalităţi“. Sigur, poezia nu se rezumă numai la afect, dar ea poate rămîne în acest stadiu. Dacă am dreptate, se poate afirma că omul (nu numai românul) este născut poet. Pe cînd proza presupune efortul de a organiza (mai mult sau mai puţin reuşit artistic) o cantitate imensă de informaţii din toate domeniile (sau măcar din cîteva) cunoaşterii omeneşti. În timp ce poezia poate renunţa la gramatică şi, implicit, la orice logică, proza nu. Ba şi mai mult, poezia îşi poate inventa o limbă proprie, alta decît cele cunoscute. Nina Cassian a inventat şi a scris poezie în limba spargă. O limbă care aduce, dar doar atît, cu româna: „Au înmorit drumatice miloave/ sub rocul catinat de nituraşi/ Atîţia venizei de bori mărgaşi…/ Atîtea alne strămătînd estrave…“. E greu de presupus că are vreun rost să scrii un roman în limba spargă. Nu cred neapărat că poeţii sînt leneşi, dar cu ajutorul poeziei te afirmi mai rapid, cu un efort mai mic. Şi, cum spuneam, munca oboseşte.

Încă aştept schimbarea canonului literar

În Academia Caţavencu scrieţi o rubrică destul de acidă la adresa celor care conduc cultura română şi, în general, la ceea ce se întîmplă în spaţiul cultural românesc. Ce vă mai „mînă“ în luptă, nu aveţi sentimentul zădărniciei?

Aşa-i! Dar rubrica are o poveste mai lungă. Pînă în ’89 nu aveai voie să publici ceva care să aibă măcar o legătură vagă cu adevărul. Mă refer la ziaristică, evident. Pînă şi datele meteo erau schimbate în funcţie de umorile de partid şi de stat. După revoluţie, mulţi scriitori s-au îndreptat spre publicistică, un domeniu în care nu-şi încercaseră încă talentul. Nu trebuie minimalizată opera publicistică a unui scriitor, chiar dacă publicistica este considerată un gen minor şi uşor perisabil. Este şi aşa, dar dacă un articol de ziar este semnat de Eminescu, Caragiale, Arghezi, Camil Petrescu, Eugen Ionescu… genul capătă o dimensiune nouă. Sigur, nu toţi sîntem la înălţimea celor citaţi, dar dacă măcar unul dintre noi va continua lista celor mari, nu e nici un păcat că scriitorii îşi pierd vremea şi cu aşa ceva. Pe de altă parte, mulţi scriitori, nu contează dacă mari sau mici, au trăit şi trăiesc din jurnalistică. Sînt şi eu unul dintre ei. Sincer vorbind, unul dintre motivele care mă mînă în luptă este leafa.

Ce v-aţi fi aşteptat să se schimbe fundamental în literatura română după ’89 şi nu s-a întîmplat?

Mă aşteptam eu la mai multe. De exemplu, schimbarea canonului literar să se producă mai rapid. Din păcate, criticii care ar fi trebuit să se înhame la treaba asta n-au făcut-o sau au făcut-o superficial. O să mă opresc numai la două nume, Eugen Simion şi Nicolae Manolescu. Primul a refuzat să-şi revizuiască Scriitori români de azi, considerînd că lucrurile sînt bătute în cuie şi că orice revizuire este un atentat la literatura română. Cum Domnia Sa are o influenţă enormă printre profesorii de liceu, îţi dai seama ce haloimăs e în capul bieţilor elevi. Al doilea, Nicolae Manolescu, şi-a strîns o parte din articole în trei volume, dar cum, oricît de harnic a fost, n-a putut scrie chiar despre toate cărţile importante, Lista lui Manolescu e inevitabil lacunară. Şi nu numai lacunară, ea poate crea şi confuzii în mintea unui cititor neavizat. În volumul întîi, de exemplu, lui Gellu Naum, un poet foarte important, i se acordă un spaţiu aproape egal cu cel pe care îl primeşte „poetul“ Ştefan Bănulescu. Nu e vina autorului, dar asta e situaţia! Despre manualele alternative nu mai discut, că mă enervez de pomană.

Vă cunoaşteţi cititorii tineri?

Nu prea, din păcate. Am avut totuşi o surpriză. Un tînăr, puţin peste 20 de ani, student la electronică, mi-a spus că mi-a citit ultima carte şi chiar a discutat despre ea cu prietenii lui. Nu le-a plăcut excesul stilistic din textul numit Fric, în schimb povestirile le-au plăcut foarte tare. Exact invers decît majoritatea criticilor care au scris despre carte.

Dacă peştişorul de aur v-ar putea corecta trei lucruri din trecut, legate de scris, care ar fi acelea?

Constat că ar urma a treisprezecea întrebare. Nu sînt superstiţios şi nu cred în peştişorii de aur. Orice modificare a trecutului, fie el numai literar, ar modifica prezentul şi nu ştiu dacă în bine. Aşa că mă simt obligat să las zarurile cum au căzut.

Revista 22, nr. 716, 2003

Update

Trebuie să recunosc faptul că telefonul lui Marius Chivu prin care-mi cerea să fiu de acord cu publicarea unui interviu pe care mi-l luase cu zece ani în urmă m-a prins nepregătit. Uitasem complet că-i dădusem un interviu la sfîrşitul anului 2003. L-am rugat să mi-l trimită ca să văd cît de tîmpit fusesem – sau poate nu. Spre surprinderea mea, acum zece ani nu eram deloc tîmpit, ceea ce m-a umplut de o mîndrie uşor senilă. Sincer să fiu, nu am nimic de comentat la acest interviu. Chestia asta mi se-ntîmplă, destul de probabil, din cauză că acum zece ani nu eram încă un om bătrîn, dar acum, fiind chiar aşa, mă doare-n cur de ideile care-mi treceau prin cap atunci. O să comentez totuşi ceva ca să nu par total nesimţit. Acum zece ani publicasem romanul Fric, despre care un ziarist, Cristian Tudor Popescu, a declarat: „Doamne, dacă aşa se face o carte, eu mă las de proză!“. Constat că de zece ani Cristian Tudor Popescu n-a mai publicat nici o carte de ficţiune, aşa că am impresia că s-a lăsat de proză. Să-i dea Dumnezeu sănătate, că talent de prozator i-a dat deja şi n-a prea făcut mare lucru cu el. Cam asta ar fi!

Bonus

Ce v-aţi autocenzura?

Scriu atît de puţin, încît, dacă m-aş mai şi autocenzura, n-ar mai rămîne nimic. (Dilemateca, nr. 1, mai 2006)

Ce animale de companie aveţi?

Nu ştiu cum naiba merg lucrurile, dar de ani buni mă tot potcovesc cu pisici. La început a fost Victor. Era pe vremea cînd Ciorbea (vă mai aduceţi aminte de el?) se străduia să ajungă primar al Capitalei. Cu vreo trei zile înainte să ajungă, la uşa noastră s-a aşezat un motănel aproape chior, bătut bine de oamenii răi care nu-l doreau pe Ciorbea primar. Am hotărît împreună cu copiii şi cu Cristina, soţia mea, c-o să-l luăm în casă dacă ajunge Ciorbea primar. Îl luam oricum, dar pînă la urmă bucureştenii s-au pricopsit cu Ciorbea, iar noi cu Victor, motanul. Victor n-a avut noroc, ca şi celălalt Victor. Peste nici un an a fost omorît de vecini. Pe urmă a fost Riţa, o motăniţă neagră ca noaptea şi deşteaptă foc. Mi-a sărit în braţe într-o noapte de mai, pe o ploaie cu cîini şi pisici, vorba englezului. S-a aşezat fular în jurul gîtului meu şi aşa a rămas vreun an. După un an a apărut Toma, pe care copiii l-au găsit într-un cuib de ciori, în vîrful unui copac, la Neptun. Se aciuase acolo de frica dulăilor. Toma s-a transformat într-un motan serios mai repede decît ne aşteptam noi. Drept care i-a tras-o Riţei fără să clipească. A trebuit să-i facem Riţei cezariană, fiindcă n-avea travaliu. Au rezultat trei pui morţi şi unul viu. L-am botezat Pui. Pe urmă Riţa a murit din cauza unui cancer la ficat. Rămăseseră Toma şi Pui, fiul lui, eram mulţumiţi. Astă-vară însă, fiind noi la Rădeşti, reşedinţa de vară a lui Sorin Ilfoveanu, doi mici motănei ne-au ieşit în cale. I-am luat şi pe ăştia. Pe unul l-am botezat Ion, pe celălalt, Ilie. Ion a fost norocos, l-a adoptat o americancă şi, cel puţin deocamdată, e prin Germania, unde stăpîna lui are o bursă. Aşadar, Toma, Pui şi Ilie. Toma are o bronşită cronică, lui Ilie îi pute gura, iar Pui e fricos ca o broască-ţestoasă. (Dilemateca, nr. 9, februarie 2007)

Emil Brumaru

Pe cărţile mele oamenii au făcut dragoste

Tocmai v-a apărut primul audio-book: Submarinul erotic. Cum a fost experienţa înregistrării poeziilor?

Poeziile din Submarinul erotic au apărut iniţial în rubrica „Cerşetorul de cafea“ din România literară, rubrică pe care o ţin încă din 1992. Despre înregistrare, ce să spun, a fost chinuitoare. Mie nu-mi place să citesc poezii – nu am dicţie şi mă şi plictiseşte –, or, a trebuit să citesc mai multe pentru ca ei să aibă apoi de unde alege. Pe parcurs însă am început să mă obişnuiesc şi să citesc poeziile normal, cu un anume afect chiar.

Infernala comedie, Submarinul erotic… Ca şi Nora Iuga, pe măsură ce îmbătrîniţi, scrieţi tot mai erotic.

Sonetele din Infernala comedie sînt scrise, de fapt, în 1978, într-o perioadă de mare disperare. Nu mai puteam scrie – ritm mai aveam în mine, dar parcă mă consumasem – şi atunci am încercat să mă salvez cumva folosind cuvintele nefolosite. Aşa că perioada mea declarat erotică a fost cu adevărat în 1978. Cea latent erotică a fost tot timpul.

Nu v-a creat frustrări să ştiţi că nu puteaţi publica acele sonete?

Tocmai pentru că ştiam că scriu pentru sertar mi-am luat o libertate deplină şi puneam pe hîrtie absolut tot ce-mi trecea prin cap. Nu mai exista nici o cenzură şi simţeam o plăcere extraordinară – plăcerea de a şti că nu poţi fi publicat –, o plăcere bizară să ştiu că scriu numai şi numai pentru mine. Unele sonete au rămas şi neterminate, dar nu le-am continuat. Vremea lor trecuse, nu mai eram în acea stare. Şi, oricum, nici nu le-am transcris pe toate, cred că mai sînt cîteva, pe undeva.

V-aţi folosit vreodată de propria poezie pentru a cuceri o femeie?

Da, dar nu am reuşit să cuceresc pe nimeni. Mă mai întîlneam cu cineva care îmi spunea că Detectivul Arthur – carte pe care am scris-o pentru o actriţă – l-a ajutat să cucerească nu ştiu ce femeie şi că apoi s-a şi căsătorit cu ea. Cu alte cuvinte, unii chiar făceau dragoste pe cărţile mele. Însă eu, pe bune, numai pe Tamara am cucerit-o cu poezia: era foarte tînără, avea 16-17 ani şi era elevă… Dar, de fapt, eu nu scriam să cuceresc femei; poezia n-o scrii ca să cucereşti femei! Ce, tu scrii texte ca să cucereşti femei?!

Nu scrii cu gîndul ăsta, dar se mai întîmplă. Cine a spus că scriitorii sînt nişte bărbaţi tulburaţi de femei?!

Am trimis odată nişte poezii Valeriei Seciu, pe care i le-am şi dedicat în volum; am scris şi pentru Maia Morgenstern, însă nu le-am cucerit. La Valeria Seciu am ţinut foarte mult. Îmi aduc aminte că după foarte mulţi ani ne-am întîlnit la Iaşi, ea venise cu un spectacol în care recita împreună cu Ion Caramitru poezii de Eminescu şi, după spectacol, m-am dus la ea în cabină. Stătea acolo foarte sfioasă şi tot frumoasă era, iar eu i-am spus: „Ştii, Valeria, eu chiar te-am iubit! Nu am scris pentru tine doar aşa, de florile-mărului…“. Iar ea, atunci, mi-a zis pe un ton ridicat: „Da, dar lu’ aia de ce i-ai dedicat şi ei poezii?“. Făcea pe geloasa…

Dacă tot am ajuns cu discuţia aici, ce apreciaţi cel mai mult la o femeie?

La o femeie se poate aprecia absolut totul. Absolut totul: şi sufletul, şi trupul, şi mintea…

Atunci, e ceva ce nu puteţi suporta la o femeie?

Dacă-mi place, suport totul.

Aşa şi cu poezia

Citind cronicile scrise în timp la cărţile dumneavoastră, am observat că intră în concurs două interpretări: unii critici vorbesc despre melancolia singurătăţii, despre o poezie a evaziunii, alţi critici spun că e vorba despre joc, că poezia dumneavoastră e, fundamental, ludică şi senină.

Eu, cînd am fost fericit, atunci am scris cu adevărat poezie. Locuiam la Dolhasca şi, pe vremea aceea, eram extrem de bucuros: ţopăiam prin casă şi îmi cîntam singur versurile. Toţi scriau de tristeţi, toţi erau abisali, era atunci un rîsu’-plînsu’ în poeţi… Dar eu am scris pe fericire şi poezia mă făcea şi mai fericit. Munceam mult la poeziile mele, le scriam şi de cîte zece ori, apoi mi le citeam cu glas tare să văd cum sună.

Ce aţi vrut să spuneţi prin „cînd scriam cu adevărat“?

Cînd scriam nechinuit, ca după dictare. Scriam atunci într-un fel de inspiraţie de moment: dacă nu scriam imediat, pînă dimineaţa uitam. Şi scriam într-o goană toate versurile care-mi treceau prin cap. Parcă poezia se scria singură. Lucram apoi la ea mult timp, aşteptam cîte un cuvînt trei luni, poate chiar şi o jumătate de an. Dar aveam timp atunci, ştiam şi că nu pot publica… Am publicat primul meu volum de poezie la 31 de ani, şi nu pentru că nu am vrut. Nu se putea.

Care e cea mai mare satisfacţie pe care aţi avut-o ca scriitor?

Asta a fost cea mai mare satisfacţie: că puteam scrie.

Dacă acum scrisul vă chinuie, de ce o mai faceţi?

Păi, de fapt, nu mai scriu. Chiar dacă scriu săptămînal, acelea nu sînt poezii noi. Mai găsesc cîte o poezie prin casă, mereu dau peste poezii scrise cine ştie cînd şi le mai îndrept, le mai schimb un cuvînt.

Aţi obosit?

Da, am obosit.

Atunci ce altceva aţi putea face?

Aş putea să citesc, dar, ştii, e foarte greu să te opreşti din scris! Deşi e foarte bine să te opreşti cînd vezi că nu mai eşti cel care erai odată. Trebuie să renunţi, trebuie să-ţi spui gata într-o zi! Dar, apoi, ce să fac, ce să mai aştept?! Să scrii e un mod de a trăi şi e greu să pui punct. Şi apoi, se întîmplă ceva: dacă ai cîteva poezii foarte bune, ele luminează şi restul. Pentru că nu poţi scrie bine tot timpul. Ar fi monoton. Cum mi-a atras mie atenţia cineva de mult că la Eminescu plac şi poeziile cele mai slabe.

Am avut o perioadă cînd nici n-am mai citit, iar acum sînt foarte multe cărţi bune şi nu ştii ce să citeşti mai întîi. Asta e drama celor în vîrstă: înainte n-au putut citi anumite cărţi, iar acum au apărut toate deodată. E ca şi cum ai primi la acelaşi telefon mai multe apeluri în acelaşi timp: sună ocupat. Aşa şi cu cărţile. Mereu îmi propun să citesc nişte autori vechi foarte buni, să-i citesc numai pe ei, dar ce mă fac cu scriitorii noi, care şi ei sînt foarte buni? Mi-ar trebui o selecţie.

Sînteţi apropiat de poeţii tineri şi şi ei vă simpatizează, deşi între poezia dumneavoastră şi poezia lor nu există nici o legătură.

Poate avem în comun latura erotică a limbajului, poate pentru că ţin eu la dînşii şi ţin şi ei la mine, nu ştiu… Oricum, simpatia lor mă obligă să mă ţin tare în continuare. Sînt cîţiva poeţi tineri care îmi plac foarte mult şi spun asta mereu. Îmi place Ruxandra Novac – îmi place şi că arată mişto, dar îmi place şi cum scrie – şi îmi place şi Acosmei, care e totuşi bărbat, deci nu se poate spune că sînt îndrăgostit de el. Scrie puţin, are o singură carte de poezie. Poate o reeditează chiar Cartea Românească.

Sînteţi simpatizat de mai toată lumea şi vi se acordă multă atenţie. Ca poet, aveţi mai multe satisfacţii acum decît înainte de ’89?

Indiscutabil. Cu toate că atunci s-a scris mai mult despre mine. Poate şi pentru că eu eram o ciudăţenie. La cartea mea de debut s-au scris cam 40 de cronici şi toate elogioase. Încă de atunci am fost băgat în seria poeţilor serioşi: Leonid Dimov, Şerban Foarţă, Mircea Ivănescu. Numai lui Marin Mincu nu i-a plăcut şi, cînd m-am întîlnit acum cu el, i-am spus că a fost cel mai tare dintre toţi, pentru că şi eu mă plictisesc cu poeziile mele. El zice însă că n-a scris. A scris şi a avut dreptate.

Şi acum se scrie despre mine – nu sufăr din cauza asta –, deşi doar tu şi Ion Bogdan Lefter aţi apreciat sonetele Infernalei comedii. M-ai întrebat de frustrările mele de autor, uite: Simona Sora e singura mea frustrare, ea n-a scris niciodată despre cărţile mele. Crezi că e supărată cumva pe mine?

Dilema veche, nr. 96, noiembrie 2005

Update

Da, atunci, în 2005, eram chiar foarte obosit. Dovada? În 2006, prin primăvară, am făcut trei episoade depresive grave. Scurt zis, am stat de trei ori, cîte o lună, la balamuc, în pavilionul Crizis, ce interna depresivi şi drogaţi! De fapt, drogată era numai o puştoaică din Bucureşti, de prin clasa a zecea, adusă la Iaşi ca să nu-i mai procure prietenii droguri. Era delicată şi total indiferentă faţă de farmecele ei evident feminine, în sensul că puteai să-i mîngîi sînii, fundul, orice, mă rog, „s-o umbli“; ea fuma, dusă, transportată într-o altă lume! De cîteva ori, cînd ieşeam de la toaletă, m-a chemat într-o grădină mică, ferită de privirile enervante ale asistentelor (toate veneau la serviciu cu maşina personală – aveau un spor baban, de periculozitate, la leafă, erau îmbrăcate în fustalane aduse de prin Portugalia; despre una se dusese buhul că nu poartă chiloţi!), să tragem o iarbă! Prima dată am devenit, eu, depresivul, extrem de vorbăreţ, povestindu-i cum am fost dezvirginat pe la 17 ani – vîrsta ei – de o mătuşă de-a mea, soţie de ofiţer, sosită anume din Bucureşti la Iaşi, chemată de maică-mea, pentru misiunea asta de comando erotic! Geanina, aşa o chema, mă privea placidă, pierdută-n visul ei impenetrabil. A punctat în silă: prima oară? Eu la 12, nu-i cine ştie ce… Fumam la aceeaşi ţigară, confecţionată de dînsa, cu grijă, să n-o umezim cu salivă la capăt, ca să ţină mai mult. Din păcate, careva a pîrît-o şi a fost transferată la Suceava. Unde avea şi un proces. Eleva penală! Pe eleva porno o cunoscusem deja, pe la 34 de ani. Vremuri!

Dar să nu uit, între timp, Simona Sora a scris despre mine, puţin cam la mişto, în Dilema veche. Mi-a remarcat chiar un distih: „Iubito/ Am îmbaudelairit-o!“.

Bonus

Cînd v-aţi îndrăgostit ultima oară?

Cred că de pe la 7-8 ani am fost îndrăgostit permanent. Normal, iubeam fete mai mari ca mine, care nici nu ştiau că sînt adorate. Asta mă jignea enorm; în visul meu EA trebuia să ştie, doar nu degeaba o salvam de bandiţi, în plină pădure, şi dînsa cădea leşinată în braţele mele subţirele; şi eu o sărutam pe buze şi pe păr, pînă îşi revenea; era atît de uimită încît mă lua de după gît, iar eu o duceam într-un turn de piatră! Pe la vreo 13-14 ani, tot depozitîndu-le acolo, era mare înghesuială; se instalase aproape un soi de promiscuitate. Alegeam pe cine vroiam, devenisem stăpînul unui harem: majoritatea erau femei în toată firea, colege de-ale maică-mii, desigur! Cred că în vacanţa dintre clasele a şaptea şi-a opta am făcut o „pasiune“ răvăşitoare pentru o fetiţă de vîrsta mea, venită la Iaşi doar pentru o săptămînă. Sta în curtea Teatrului Naţional, la o rudă, jucam fel de fel de jocuri, săream, devenisem un portar cu reflexe formidabile în cinstea ei. Cînd a plecat ploua. Ne-am băgat într-o nişă cu trepte. Nici să vorbim nu reuşeam. I-am dat, ca să mă ţină minte, un ciot de pieptene, rătăcit prin buzunare. Mi-a scris, am şi acum scrisorile ei. Îi scriam şi eu, dar nu la ea acasă, ci la o rudă, o mătuşă îngăduitoare. Culmea e că-i scriam în versuri, lung-lung, ceva aducînd a Minulescu. Ţin minte că locuia deasupra unui restaurant, Vraja mării. Fiindcă am fost la Bucureşti şi ne-am întîlnit! Pe urmă… Nu atît iubirile, cît începuturile lor mă tulburau. Perioada aceea în care nimic nu e sigur, gesturile parcă îmbie, cuvintele au intonaţii speciale, numai de cei doi înţelese, totul e o nesfîrşită descoperire a celuilalt, lucrurile capătă semnificaţii necunoscute pînă atunci şi se aliază cu îndrăgostiţii, fac parte dintr-un întreg fermecat. (Dilemateca, nr. 10, martie 2007)

Ce visaţi?

Prin clasa a doua sau a treia, tatăl meu fiind şef de haltă la Belceşti (judeţul Iaşi), dormeam într-o cameră enormă, la etajul haltei. Mama şi tata într-un pat. Eu, în altul. M-am trezit brusc (sau poate am visat că m-am trezit!), noaptea, şi am văzut, pe cearceaf, la marginea patului lor (locul mamei), un cuţit lung, cu lama strălucitoare. Nu mi-a fost deloc frică. M-am dus să-l iau. Mama dormea pe burtă, cu cearceaful boţit, ridicat mult peste şolduri, cu cuţitul deasupra feselor, vîrful îndreptat fiind spre capul ascuns în părul lung, castaniu. Cînd am vrut să-l prind, palma desfăcută a cuprins carnea ei albă, moale. Mama nu s-a trezit. Cuţitul dispăruse. Însă noaptea următoare a reapărut, acum sigur în vis, cu o claritate fantastică, prelung, la fel de strălucitor, cu mînerul de lemn, cu vîrful în jos. Se legăna în vînt, pe un cîmp însorit, verde, proaspăt, sprijinit de un fir subţire de iarbă. Se legăna şi nu cădea. Cum de nu se rupea firul de iarbă? Nu l-am atins. Exista. Fusese şi pe trupul mamei, între fesele ei. Visul s-a repetat de nenumărate ori… Pînă la maturitate, cînd eram scriitor… Uneori se combina cu altul, adică începea altfel. Era mai întîi o senzaţie indescriptibilă de fericire… Apoi urma ceea ce am descris deja. (Dilemateca, nr. 15, august 2007)

Cum arăta uliţa copilăriei?

Stînd mereu în cantoane, pavilioane CFR, hălţi, „uliţa copilăriei“ s-a ivit dramatic, pe la vreo şapte ani, după ce ne-am mutat la Belceşti. Eram chiar în primele zile de cînd sosiserăm de la Ciceu cu de toate: butoaie cu ţuică, saci cu făină albă, şunci afumate puse în pod, atîrnate de grinzi, grămezi de cartofi şi fasole cu bobul umflat, ba şi cu un porc meditabund, Guyula, şi cu o purcică nervoasă, agasantă, Roza! Nu mai ţin minte cum am făcut, dar Roza a scăpat din coteţul ei şi a luat-o la goană pe drum, spre inima satului. Eram slab, ars de soare, doar în nişte pantaloni foarte scurţi, kaki. M-am repezit după scrofiţa recalcitrantă, înspăimîntat că se va pierde. Şi aşa am străbătut vreo jumătate de sat, Roza avînd copituţele destul de iuţi şi guiţăturile vesele şi absolut isterice. Oamenii se uitau uluiţi, nu mă cunoşteau. Am trecut de şcoală, de postul de jandarmi, de biserică… Pînă la urmă, careva s-a dumirit şi a întors purceaua înapoi, eu reuşind să o aduc, mereu în goană, la coteţul menit. Dar întreg satul a aflat că şeful haltei are un băieţel şi-o purcică năbădăioasă.

Pe drumul acela, apoi, în cei doi ani cît am stat acolo, am fost la şcoală, la şeful de jandarmi în vizită, la biserică pentru spovedania anuală… Pe drumul acela era o casă unde locuia o fată ce făcea liceul la Iaşi, Cecina, mult mai coaptă, mai ales pe la sîni, ca mine, de care m-am îndrăgostit lulea. Treceam prin faţa ferestrelor ei, cu inima bătîndu-mi nebuneşte în piept. Dînsa nu a înţeles amorul meu adînc şi de Crăciun mi-a adus în dar doar o carte de poveşti, neluîndu-mă deloc în seamă ca bărbat! Şi iarăşi, pe drumul acela ne duceam în vizită la Adrian, băiatul şefului de jandarmi, unde ne jucam de-a ascunsa împreună cu vărul meu mai mare cu cinci ani, sosit în vacanţă de la Curtea de Argeş, şi cu Mia, o fată năltuţă, brunetă, rudă de-a lui Adrian, care se suia pe căpiţe şi se acoperea cu paie ca să nu o descoperim! Însă Petrică o dibuia mereu şi-i plăcea să o sperie, urlînd că îi dă foc. Mia ieşea brusc, se agita, rochia ei se ridica pe coapse, îi trăda picioarele lungi, albe, strălucitoare în arşiţa imensă a după-amiezelor nesfîrşite. Trăiam feeric vremuri de secetă cumplită şi foamete. (Dilemateca, nr. 31, decembrie 2008)

Care-i partea favorită/detestată a corpului dumneavoastră?

Dacă mă gîndesc bine, mi se pare un lux, la vîrsta mea, să mai încep să-mi şi detest trupul în întregime sau pe fragmente; mă mulţumesc cu minimul de posibilităţi ce-mi fac viaţa acceptabilă, nu strălucitoare ca în adolescenţă (deşi şi aici e de discutat!), ci, măcar, în umbra sau penumbra acestor zile cam tîrîite, cît de cît suportabilă. Prospeţimea, bucuria de a mă trezi şi a sări vesel din pat, fervoarea juvenilă a celui pus pe izbînzi zănatice şi senzaţii scăpărînd de parşivenii, candoarea rostogolirii prin rouă a clipelor, toate au dispărut de mult timp. Starea de depresie din finalul lui 2005 şi începutul lui 2006, cauzată, mai cu seamă, de un eşec literar, resimţit de mine exagerat de dur, a revenit în ultima vreme, de ce m-aş ascunde după deget? Acest veşnic disconfort sufletesc pe care mi-l dă eliminarea.

O eliminare care ia forme atît de diferite! Da, o trăiesc şi într-o simplă ieşire pînă la chioşcul cu ziare sau la ghişeul de la poştă ori la piaţă. O să dau un exemplu. Mă duc la piaţă, ca tot omul. Iau fleacuri: mărar, pătrunjel, mere, poate cîţiva ardei iuţi. Culmea e că, de fiecare dată, ba o babă şireată foc, cocîrjată şi cu tulpan gros, ba o tînără precupeaţă pocnind de sănătate, roşie, cu chimir, cu buci şi ţîţane revărsate, vorbind non-stop, da, domnu’, sigur, domnu’, în punguţă de plastic, domnu’, caută să mă înşele, parcă din pură plăcere, cu dezinvoltură, mă convinge să-i dau bani în plus etc. Mi se face lehamite şi-i dau. Din lehamite renunţ să mai şi scriu. Ar trebui totuşi să mărturisesc că acum, mai ales acum, ochii sînt la mare preţuire pentru mine: mă ajută să citesc! Numai că nici lectura nu mai este ce era: pagina nu-mi mai intră în trup, în minte, ca pe vremea cînd absorbeam literalmente textul, îl trăiam visceral, circula prin mine împreună cu sîngele. O teamă continuă s-a instaurat în sufletul meu. Teama asta o detest! O urăsc! Urlu prin casă de teamă… (Dilemateca, nr. 47, aprilie 2010)

„Frica de moarte sau frica de a muri, ce preferaţi?“ (Julian Barnes)

Adevăru-i că nu mă prea dau în vînt să scriu despre moarte, fie ea şi aşa, în general, darmite gîndindu-mă la cea care-mi va fi hărăzită. Frică? Nu numai ea, ci şi posibilitatea, ce m-a însoţit de cînd mă ştiu, de-a dilata nesăţios clipele fericite, fracţiunile acelea de timp, trecînd fulgerător, ca un curent electric, prin trupul frisonat de bucurie, în care absorb cu toate simţurile realitatea pînă în cele mai mici amănunte, nebănuite (multe!) de alţii. Am credinţa că mort nu aş percepe nici parfumul unei prune căzînd, crăpată de propria-i zeamă, fluierînd aerul găurit o secundă de ea, nici palpitul unui fluture părînd că se ia de-a moaca după ultimul vagon al trenului marfar trecut indolent peste barieră, nici zîmbetul strecurat spre colţul gurii de o elevă cărăbănind în spate, ca pe-o mitralieră de teroristă minoră, un violoncel mascat în anvelopa portocalie, nici sunetul de-abia auzit al izbirii marginii paharului plin cu apă de dinţii strălucitori ai cantonierei Sultănica, nici melodiile acute ale drujbei mînuite în spatele gării, lîngă stivele de butuci. N-aş mai despărţi culorile de obiecte, jupuindu-le cu tot cu amurg, ca pe o coajă sau o pieliţă de fruct etc. E nasol să fii mort!

Prima lecţie am primit-o într-o căruţă care mă ducea din gara Bîrnova către sanatoriul TBC, la deal, pe la 19 ani, în mijlocul unei păduri înverzite, clocotind de triluri-liruri de păsări necunoscute, picurînd razele ca pe-un ulei incandescent printre frunzele groase, cărnoase, senzuale de-atîtea pofte mustoase, doldora de viaţă. Nu vroiam să mor, nu concepeam că pot muri! Ar fi fost o eroare profundă, nu atît a mea, cît a lui Dumnezeu! Fastul vegetal din jurul meu părea o gravă invitaţie de-a lua bine aminte, de-a mă dezmetici, de-a nu ceda romantic unei descompuneri fascinante la gingia genunii căscate şi-n afară, şi-n mine, fragedă, în plămînul înciorchinat în alveole pure, rupte de-o cavernă proaspătă ca un sărut umed, periculos. Mult mai tîrziu, în vîrstă deja, la balamuc, după cîteva luni de depresie scîrboasă, mi-am vomitat definitiv plictiseala impardonabilă de-a muri. Ţineţi minte ce spunea Tolstoi? „În locul morţii era lumină.“ Eu zic să-l credem pe cuvînt! Oricum dăm colţul. (Dilemateca, nr. 48, mai 2010)