Anna Gavalda

Împreună

Traducere şi note de Iustina Croitoru 

POLIROM
2011

Anna Gavalda, Ensemble, c’est tout

Copyright © Le Dilettante 2004

© 2005, 2011 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-2510-9

ISBN PDF: 978-973-46-2511-6

ISBN print: 978-973-46-2528-4

Foto copertă: © Serg_dibrova, Asterixvs, Steven Cukrov, Lorna/Dreamstime.com

Coperta: Radu Răileanu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepseşte penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

ANNA GAVALDA s-a născut pe 9 decembrie 1970 la Boulogne-Billancourt. Mărturiseşte că îşi petrece în fiecare dimineaţă cîte trei ore scriind „pentru adulţii care trebuie să fie treziţi din somn“. În 1998, a cîştigat trei premii întîi la trei mari concursuri de proză: Melun, Saint-Quentin şi Issy-sur-les-Moulineaux. Un an mai tîrziu, i-a apărut volumul de povestiri Aş vrea să mă aştepte şi pe mine cineva (Polirom, 2006), ajuns la a douăsprezecea ediţie, vîndut în Franţa în sute de mii de exemplare, tradus în treizeci şi şase de limbi şi distins cu Le Grand Prix RTL-Lire 2000. În februarie 2002 îi apare romanul O iubeam (Polirom, 2003), uriaş succes de public (peste 250.000 de exemplare vîndute în primele opt luni de la apariţie), iar în 2004, Împreună (Polirom, 2005), intrat imediat pe listele de bestselleruri din toată Europa. A mai publicat o carte pentru adolescenţi, 35 de kilograme de speranţă (2002), Cea care alină (2008; Polirom, 2008), un roman care analizează existenţa solicitantă şi extenuantă a omului contemporan, şi La Consolante (2009).

Apărut în martie 2004, romanul Împreună este unul dintre cele mai mari succese ale începutului de secol XXI în Franţa. În viziunea autoarei, oamenii se pot salva numai prin iubire. Acţiunea se petrece la Paris, în zilele noastre, în decursul unui an. În roman apar patru personaje principale: un tînăr aristocrat, o tînără pictoriţă fără adăpost, o bunică pe punctul să abandoneze lupta cu viaţa şi un chelner lipsit de maniere. Toţi patru ajung să locuiască sub acelaşi acoperiş. Patru oameni care, la început, par să nu aibă nimic în comun şi care ajung să se cunoască pe ei înşişi şi să-şi dăruiască iubirea celorlalţi. Extraordinara fluenţă a romanului se datorează stilului direct şi alert, vieţile celor patru angrenînd o adevărată radiografie a Parisului contemporan.

Romanul Împreună este ecranizat de celebrul regizor francez Claude Berri.

Pentru Muguette

(1919-2003)

Cadavrul nu a fost reclamat.

PARTEA ÎNTÎI

1

Paulette Lestafier nu era atît de ramolită cum zicea lumea. Era, bineînţeles, în stare să spună ce zi e, pentru că, de-acum înainte, tot ce avea de făcut era să numere zilele, să le aştepte şi să le uite. Ştia foarte bine că azi e miercuri. De altfel, era gata! Îşi pusese pardesiul, îşi luase coşul şi îşi strînsese cupoanele pentru reduceri. Chiar auzise în depărtare maşina lui Yvonne… Dar uite că motanul se proţăpise dinaintea uşii, îi era foame, iar ea, aplecîndu-se să-i pună jos castronul, căzuse şi se lovise cu capul de prima treaptă a scării.

Paulette Lestafier cădea adesea, dar ăsta era secretul ei. Nu trebuia să pomenească nimic nimănui.

„Nimănui, m-ai înţeles?“ se ameninţa ea în gînd. „Nici lui Yvonne, nici doctorului şi cu atît mai puţin băiatului…“

Trebuia să se ridice uşurel, să aştepte puţin ca să-şi revină din ameţeală, să se fricţioneze cu Synthol şi să-şi ascundă nenorocitele alea de vînătăi.

Vînătăile lui Paulette nu erau niciodată vineţii. Erau galbene, verzi sau albăstrui şi-i rămîneau pe corp mult timp. Chiar prea mult timp. Uneori cu lunile… Era greu să le ascundă. Oamenii o întrebau de ce se îmbracă întotdeauna ca-n toiul iernii, de ce poartă ciorapi groşi şi nu-şi dă niciodată vesta jos.

Băiatul, mai ales, o înnebunea cu întrebările:

— Auzi, mamaie? Care-i treaba? Scoate-ţi bulendrele astea, c-ai să crăpi de cald!

Nu, Paulette Lestafier nu era deloc ramolită. Ştia că vînătăile alea enorme care nu-i mai treceau aveau să-i facă necazuri într-o bună zi…

Ştia cum sfîrşesc bătrînele inutile ca ea. Cele care îşi lasă grădina s-o cotropească buruienile şi care se ţin de mobilă să nu cadă. Bătrînele care nu reuşesc să bage aţă în ac şi nu-şi mai amintesc cum se dă mai tare la televizor. Cele care încearcă toate butoanele de la telecomandă şi în cele din urmă scot aparatul din priză plîngînd de furie.

Lacrimi minuscule şi amare.

Cu capul în mîini, în faţa televizorului mort.

Păi şi? Gata? N-o să se mai audă niciodată nici un sunet în casa asta? Nici o voce? Niciodată? Pe motiv că ai uitat culoarea butonului? Doar băiatul îţi pusese etichete… Îţi lipise etichetele alea! Una ca să schimbi canalele, alta pentru sonor şi alta ca să stingi televizorul! Hai, Paulette! Termină cu plînsul şi uită-te la etichete!

Ia nu mai ţipaţi la mine… Etichetele s-au dus de mult… S-au dezlipit aproape imediat… Sînt luni de zile de cînd caut butonul, de cînd nu mai aud nimic, de cînd mă uit numai la nişte imagini însoţite de un murmur slab…

Aşa că terminaţi cu strigătele, că o să mă asurziţi de tot…

2

— Paulette? Paulette, eşti acasă?

Yvonne bombănea. Îi era frig, îşi strîngea şalul la piept şi bombănea. Nu-i plăcea să ajungă tîrziu la magazin.

În nici un caz.

Se întoarse la maşină oftînd, scoase cheia din contact şi îşi luă căciula.

Paulette era, de bună seamă, în fundul grădinii. Paulette era întotdeauna în fundul grădinii. Stătea pe o bancă lîngă cuştile pentru iepuri goale. Rămînea acolo cu orele, de dimineaţă şi pînă seara probabil, dreaptă, nemişcată, răbdătoare, cu mîinile pe genunchi şi privirea absentă.

Paulette vorbea de una singură, îi lua la întrebări pe cei morţi şi se ruga celor vii.

Vorbea cu florile, cu salata, cu piţigoii şi cu umbra ei. Paulette îşi pierdea minţile şi uitase ce zi e. Azi e miercuri, iar miercurea e ziua de tîrguieli. Yvonne, care de mai bine de zece ani trecea s-o ia în fiecare săptămînă, ridică ivărul portiţei oftînd: „Ce nenorocire…“

Ce nenorocire să îmbătrîneşti, ce nenorocire să fii atît de singur, ce nenorocire să ajungi atît de tîrziu la Inter şi să nu mai găseşti cărucioare lîngă casele de marcat…

Dar nu. În grădină nu era nimeni.

Bătrîna începea să fie îngrijorată. Se duse în spatele casei şi, cu mîna streaşină deasupra ochilor, cercetă printr-o ferestruică liniştea dinăuntru.

— Iisuse Hristoase, exclamă femeia, zărindu-şi prietena prăvălită pe pardoseala bucătăriei.

Cuprinsă de tulburare, îşi făcu cruce de-a-ndoaselea, îl încurcă pe Fiu cu Sfîntul Duh, trase şi o mică înjurătură şi o porni spre magazie să caute o unealtă, ceva, cu ajutorul căreia să intre în casă. Se întoarse cu o săpăligă cu care sparse geamul şi, la capătul unor eforturi supraomeneşti, reuşi să se salte pe pervazul ferestrei.

Traversă anevoie încăperea, îngenunche lîngă ea şi îi ridică uşor capul ce zăcea într-o baltă rozalie în care se amestecaseră lapte şi sînge.

— Hei! Paulette! Ai murit? Mă auzi?

Motanul lipăia de pe jos mulţumit, fără să-i pese de dramă, de convenienţe, de cioburile de sticlă împrăştiate în jur.

3

Yvonne nu ţinea neapărat, dar pompierii au rugat-o să urce cu ei în maşină, ca să regleze problemele administrative şi condiţiile internării la Urgenţe:

— O cunoaşteţi pe doamna?

Se burzuluise:

— Cred şi eu c-o cunosc! Am fost colege la şcoala comunală!

— Păi atunci urcaţi.

— Şi maşina mea?

— Lăsaţi, că nu pleacă nicăieri. V-o aducem noi imediat…

— Bine… se resemnă ea, trebuie să mă duc la cumpărături în cel mai scurt timp…

Era destul de incomod înăuntru. Îi arătaseră un scăunel lîngă targă şi, cu chiu cu vai, se aşezase. Îşi ţinea geanta strîns şi puţin lipsea să nu cadă la fiecare curbă.

Acolo mai era şi-un tînăr. Bombănea fiindcă nu reuşea să nimerească vena în braţul bolnavei, iar lui Yvonne nu-i plăceau manierele astea:

— Nu mai ţipaţi aşa, scrîşni ea, nu mai ţipaţi aşa… Ce vreţi să-i faceţi?

— S-o perfuzez.

— Cum aţi zis?

Îşi dădu seama, după privirea pe care i-o aruncase băiatul, că trebuie să-şi ţină gura şi-şi continuă monologul în barbă: „Ia te uită, domnule, cum îi găureşte braţul, asta-i chiar culmea… Ce mizerie… Nici nu pot să mă uit… Sfîntă Marie, roagă-te pentru… Hei! Vedeţi c-o doare!“

Tînărul se ridicase şi regla o rotiţă pe fir. Yvonne număra picăturile şi se ruga fără noimă. Ţiuitul sirenei n-o lăsa să se concentreze.

Ţinea mîna bolnavei pe genunchi, între ale ei, şi o mîngîia cu gesturi mecanice, ca şi cum şi-ar fi netezit tivul fustei. Durerea şi spaima o împiedicau să fie mai afectuoasă…

Yvonne Carminot suspina uitîndu-se la ridurile şi la bătăturile acelea, la petele mai întunecate apărute pe alocuri, la unghiile încă fine, dar tari, murdare şi rupte. Îşi aşezase mîna lîngă a lui Paulette şi făcea comparaţie. Sigur, ea era şi mai tînără, şi mai plinuţă, însă principala diferenţă era că ea o dusese mai bine. Nu muncise nici aşa din greu şi avusese parte de mai multă mîngîiere. În ceea ce-o priveşte, trecuse destul de mult timp de cînd nu mai stătea cu fundu-n sus în grădină… Soţul ei încă mai avea grijă de cartofi, cît despre restul, la Inter era mai convenabil. Legumele erau curate şi nu se mai vedea nevoită să aleagă salata frunză cu frunză din pricina melcilor… Şi apoi, ea avea familia ei: Gilbert, Nathalie şi copiii pe care-i plăcea să-i cocoloşească… Dar lui Paulette, ce-i mai rămăsese? Nimic. Nimic bun. Soţul îi murise, fiică-sa era o panaramă, iar băiatul nu venea niciodată s-o vadă. Numai griji, numai amintiri nenorocite, una după alta, ca mărgelele pe aţă…

Yvonne Carminot era visătoare: prin urmare, asta este viaţa? Atîta însemnătate are? Atît de ingrată este? Şi totuşi Paulette… Ce femeie frumoasă era! Şi ce suflet bun! Cum strălucea ea odată… Şi acum? Unde au dispărut toate astea?

În acel moment buzele bătrînei începură să se mişte. Într-o clipă Yvonne alungă tot vălmăşagul de gînduri care o copleşeau:

— Paulette, sînt eu, Yvonne. Stai liniştită, draga mea. Venisem să te iau la cumpărături şi…

— Am murit? Gata, am murit? murmură ea.

— Bineînţeles că nu, Paulette! Bineînţeles că nu! Asta-i bună! N-ai murit!

— Ah, făcu bătrîna şi închise ochii la loc, ah…

Acest „ah“ era înspăimîntător. O silabă mică, decepţionată, descurajată şi deja resemnată.

Ah, n-am murit… Ah, aşa deci… Ah, asta e… Ah, vă rog să mă iertaţi…

Yvonne nu era de aceeaşi părere.

— Haide, Paulette! Trebuie să trăieşti! Indiferent de situaţie, trebuie să trăieşti!

Bătrîna clătină din cap. Încetişor, abia-abia. Un mic regret trist şi încăpăţînat. O mică revoltă.

Prima, probabil…

Apoi se lăsă tăcerea. Yvonne nu mai ştia ce să spună. Îşi şterse nasul şi luă din nou mîna prietenei sale, de data asta cu mai multă blîndeţe.

— O să mă ducă la azil, nu-i aşa?

Yvonne tresări:

— Nici vorbă, cum să te ducă la azil? Nici vorbă! De ce spui una ca asta? O să-ţi acorde îngrijiri cîtva timp şi pe urmă, gata! În cîteva zile te-ntorci acasă.

— Ba nu. Ştiu eu ce ştiu…

— Ei, poftim! Alta acum! Şi de ce mă rog, drăguţă?

Pompierul îi făcu semn să vorbească mai încet.

— Şi motanul?

— Am eu grijă de motan, stai liniştită…

— Şi Franck?

— Vorbim şi cu băiatul, îi dăm telefon numaidecît. Mă ocup eu de asta.

— Nu ştiu ce-am făcut cu numărul lui. Cred că l-am rătăcit…

— Lasă că-l găsesc eu!

— Mi-e să nu-l deranjăm, ştii… Munceşte foarte mult…

— Da, Paulette, sigur că ştiu. O să-i las un mesaj. Ştii cum e-n ziua de azi… Toţi copiii ăştia au telefoane mobile… Acum nu-i mai deranjează nimeni…

— Să-i spui că… că eu… că…

Bătrîna se sufoca.

În timp ce maşina urca într-o latură a spitalului, Paulette Lestafier murmura printre lacrimi: „Grădina mea… Casa mea… Duceţi-mă la mine acasă, vă rog…“

Yvonne şi brancardierul cel tînăr erau deja în picioare.

4

— Cînd v-a venit ciclul ultima oară?

Era deja îndărătul paravanului, muncindu-se să-şi tragă blugii. Oftă. Ştiuse că avea să-i pună această întrebare. Ştiuse. Presimţise lovitura… Îşi prinsese părul cu o agrafă masivă de argint şi se urcase pe nenorocitul ăla de cîntar cu pumnii strînşi şi încercînd să se facă cît mai grea. Chiar se apăsase un pic mai tare, ca să împingă acul mai departe… Dar nu fusese de ajuns şi avea să-şi primească mica săpuneală…

Adineauri îl văzuse cum ridicase din sprîncene cînd îi palpase abdomenul. Coastele, oasele bazinului ieşite în afară, sînii ridicoli şi coapsele scobite, toate astea îl contrariau.

Îşi încheia cureaua liniştită. Acum nu mai avea de ce să se teamă. Era la cabinetul medical de care aparţinea cu serviciul, nu mai era la liceu. O minciunică, de formă, şi poate să plece.

— Ei bine?

Stătea jos în faţa lui şi îi zîmbea.

Era arma ei mortală, lovitura ei secretă, şiretlicul ei drăgălaş. Să-i zîmbeşti interlocutorului care te pune în încurcătură – cea mai bună soluţie pentru a schimba subiectul. Din păcate, tipul cunoştea şmecheria… Cu coatele pe masă şi mîinile încrucişate, îi zîmbi şi el la fel de dezarmant. Trebuia să răspundă, n-avea ce face. De altfel, ar fi trebuit să-şi dea seama c-aşa se va-ntîmpla; doctorul era drăguţ, iar ea nu se putuse stăpîni şi închisese ochii atunci cînd mîinile lui îi atinseseră abdomenul…

— Prin urmare? Dar să nu mă minţiţi, da? Mai bine nu-mi răspundeţi decît să mă minţiţi.

— Acum mult timp…

— Cred şi eu, făcu el o mutră, cred şi eu… Patruzeci şi opt de kilograme la un metru şaptezeci şi trei… la cum merg lucrurile, în scurt timp o să vă ia vîntul…

— Unde să mă ia? întrebă ea cu naivitate în glas.

— Adică… pe sus, ca pe-o frunză…

— Aa! Ca pe-o frunză! Scuze, nu ştiam expresia…

Era gata să-i dea o replică, dar se abţinu. Se aplecă după o reţeţă şi scoase un oftat, apoi o privi drept în ochi:

— Dumneavoastră nu mîncaţi chiar nimic?

— Sigur că mănînc!

Se simţi brusc cuprinsă de o lehamite fără margini. I se făcuse greaţă de toată poliloghia asta despre greutatea ei, era sătulă pînă-n gît. De aproape douăzeci şi şapte de ani îi făceau capul mare cu chestia asta. Nu puteau să vorbească şi despre altceva? Doar trăia bine mersi, fir-ar al dracului! Era acolo. Vie şi nevătămată. La fel de activă ca oricare altul. La fel de veselă, la fel de tristă, la fel de curajoasă, la fel de sensibilă şi la fel de dezarmantă ca toate fetele. Era şi ea acolo, nu vedeau? Era şi ea acolo…

Pentru Dumnezeu, nu se putea găsi alt subiect pe ziua de azi?

— Sper că sînteţi de acord cu mine, patruzeci şi opt de kilograme nu-i cine ştie ce…

— Da, se dădu ea bătută, aşa e… Aveţi dreptate… De mult n-am mai fost atît de slabă… Am…

— Aşa…

— Nu, nimic.

— Spuneţi.

— Am… Am avut perioade şi mai bune, cred…

El nu zicea nimic.

— Îmi daţi adeverinţa?

— Da, sigur, sigur, tresări el, ăăă… Cum aţi zis că se numeşte firma asta?

— Care?

— Păi asta, a dumneavoastră, în fine, unde lucraţi…

— Touclean.

— Cum aţi zis?

— Touclean.

— T mare o-u-c-l-i-n-e, buchisi el.

— Nu, c-l-e-a-n, îl corectă ea. Da, îmi dau seama că mai bine i-ar fi zis „Totul lună“, dar cred că le place lor sonoritatea asta yankee, cum să vă spun… sună mai profi, mai… uandărful drim tim, dacă-nţelegeţi…

Nu înţelegea.

— Dar ce face?

— Poftiţi?

— Cu ce se ocupă firma asta?

Se rezemă şi-şi lungi braţele în faţă ca să-şi întindă oasele. Apoi, cu o voce de însoţitoare de zbor, recită, pe tonul cel mai serios cu putinţă, obiectivele strategice ale firmei în chestiune:

— Doamnelor şi domnilor, Touclean îşi propune să răspundă tuturor exigenţelor dumneavoastră în materie de curăţenie. Acasă, la serviciu, în birouri, săli de consiliu, cabinete, agenţii, spitale, adăposturi, blocuri de locuinţe, ateliere, Touclean e aici pentru a vă satisface toate nevoile. Touclean face ordine, Touclean curăţă, Touclean mătură, Touclean aspiră, Touclean freacă, Touclean dezinfectează, Touclean dă strălucire, Touclean înfrumuseţează, Touclean purifică, Touclean împrospătează. Programul răspunde cerinţelor dumneavoastră. Flexibilitate. Discreţie. Curăţenie sclipitoare la tarife atrăgătoare. Touclean – profesioniştii în slujba dumneavoastră!

Recitase poezioara dintr-o suflare, fără poticneli şi fără să respire. Doctoraşul nefamiliarizat cu engleza rămase cu gura căscată:

— E o glumă?

— Nu e nici o glumă. De altfel, o să cunoaşteţi întreaga dream team – aşteaptă la uşă…

— Şi cu ce vă ocupaţi, de fapt?

— Păi tocmai v-am spus.

— Nu, dumneavoastră personal!

— Eu? Să vedem, fac ordine, curăţ, mătur, aspir, lustruiesc, tot tacîmul.

— Sînteţi femeie de serv…?

— Nţ… prefer personal administrativ…

Tot nu pricepea cum stă treaba.

— Dar de ce faceţi asta?

Se uită la el cu ochi mari.

— Adică, înţelegeţi, de ce „asta“? De ce nu altceva?

— De ce?

— Păi nu simţiţi nevoia unei munci care… ăăă…

— Să-mi ofere mai multe satisfacţii?

— Exact.

— Nu.

Preţ de o clipă, rămase cu pixul în aer şi gura căscată, apoi se uită la ceas să vadă în ce zi e şi îi puse întrebările obişnuite, cu ochii-n foaie:

— Numele?

— Fauque.

— Prenumele?

— Camille.

— Data naşterii?

— 17 februarie 1977.

— Poftiţi, domnişoara Fauque, sînteţi aptă pentru muncă…

— Excelent. Cît vă datorez?

— Nimic… plăteşte ăăă… Touclean.

— Aaaa, Touclean! făcu ea, ridicîndu-se cu o mişcare teatrală. Iată-mă aptă să spăl WC-uri, e minunat…

O conduse pînă la uşă.

Zîmbetul i se ştersese de pe chip şi-n locul lui reapăruse masca de ditamai doctorul conştiincios.

Apăsă pe clanţă şi-i întinse mîna:

— Măcar cîteva kilograme, da? De hatîrul meu…

Clătină din cap. Tertipurile astea nu mai ţineau cu ea. Se săturase să fie cînd ameninţată, cînd luată cu binişorul.

— Să vedem ce putem face. Să vedem…

După ea intrase Samia.

Camille coborî treptele dispensarului ambulant căutîndu-se de o ţigară prin buzunarele hainei. Grasa de Mamadou şi Carine stăteau pe-o bancă şi-i comentau pe cei care treceau pe-acolo, pline de draci, fiindcă aveau chef să plece acasă.

— Ia zi, hăhăi Mamadou, ce-ai făcut acolea-năuntru? Io am un metrou dă prins! Te vrăji doctoru’, sau ce?

Camille se aşeză pe bordură şi-i zîmbi. Un alt fel de zîmbet, de data asta. Unul transparent. N-avea rost s-o faci pe deşteapta cu Mamadou, era cît uşa…

— E frumuşel? întrebă Carine rozîndu-şi o unghie şi scuipînd pe jos.

— Super.

— Aha, ştiam eu! se bucură Mamadou. Puteam să jur! Zi dacă nu tocmai ţi-am spus şi ţie, şi lu’ Sylvie că fata noastră s-a despuiat la piele acolea-năuntru!

— Ai grijă că te pune să te urci pe cal…

— Ce face? Pă mine? strigă Mamadou. Pă mine? S-o crează el că mă urc io pă calu’ lui!

Mamadou avea vreo sută de kile, asta aşa, la o evaluare indulgentă. Se bătu cu palmele peste coapse:

— Nici moartă! Dacă mă sui io acolea pă cal, îl rup în două cu doctor cu tot! Şi-altceva ce-ţi mai face?

— Injecţii! o trînti Carine.

— Dă care injecţii, ca să ştiu şi io?

— Nu-ţi face, nu-ţi face, o linişti Camille. O să-ţi asculte inima şi plămînii.

— Aşa mai merge.

— Şi-o să-ţi palpeze şi abdomenul…

— Da’ cum să nu, se botoşi ea, cum să nu. Să fie el sănătos! Dacă pune mîna pă burta mea, îl mănînc fript. E buni la gust doctoraşii ăştia albii…

Îşi exageră accentul şi îşi mîngîie abdomenul peste cămaşa africană:

— Da, da, miam-miam, papa bun… Învăţat la mine asta strămoşii mei. Cu manioc şi creste de cocoşi… miam-miam…

— Da’ lu’ Bredart ce-o să-i facă?

Bredart, Josy pe numele ei mic, era destrăbălata, vicioasa, enervanta grupului şi ciuca bătăilor tuturor. În al doilea rînd, era şefa lor. „Şefa principală“, cum scria clar pe ecusonul ei. Bredart le mînca sufletul, în limita mijloacelor disponibile, fireşte, dar toată treaba începuse să devină cam obositoare…

— N-o să-i facă nimic. Cînd o să vadă cum pute, o s-o pună să se-mbrace un’-doi.

Carine ştia ce vorbeşte. Josy Bredart, pe lîngă toate calităţile amintite, transpira în ultimul hal.

După ce-i veni rîndul lui Carine, Mamadou scoase din paporniţă o mînă de hîrtii şi i le puse-n poală lui Camille. Fata îi promisese c-o să arunce un ochi peste ele ca să le dea de cap:

— Asta ce-i?

— E de la Asistenţa socială.

— Şi toate numele astea de-aici?

— Păi familia mea, ce crezi?

— Care familie?

— Care familie, care familie! A mea, cum care? Gîndeşte-te şi tu în capul tău!

— Toţi ăştia de-aici sînt familia ta?

— Toţi! făcu ea mîndră.

— Da’ cîţi copii ai?

— Cinci ai mei şi patru ai lu’ frate-meu.

— Şi de ce i-ai trecut pe toţi aici?

— Unde aici?

— Păi aici… pe act.

— Îmi vine mai uşor aşa, că frate-meu şi cumnată-mea stă cu noi şi-avem aceeaşi cutie poştală şi de-aia…

— Nu, nu e bine… Ăştia zic că nu e bine… Că n-ai cum să ai nouă copii…

— Da’ de ce, mă rog? se burzului ea. Că maică-mea a făcut doişpe!

— Stai, Mamadou, nu sări aşa, eu îţi zic doar ce scrie aici. Cică să te duci la ei cu livretul de familie, ca să lămureşti situaţia.

— Ca ce chestie?

— Deh, nu ştiu dacă şmecheria asta a voastră e legală… Nu cred c-aveţi voie să treceţi toţi copiii pe aceeaşi declaraţie…

— Da, da’ frate-meu n-are de nici unele!

— Nu munceşte?

— Ba munceşte, cum nu? Face şosele!

— Şi cumnată-ta?

— Aia nu face nimic! Stă dă pomană! Nu clinteşte-un deşt’, nenorocita, abia de-şi mai mişcă curu’ ăla mare!

Camille rîdea în sinea ei, nereuşind să-şi închipuie cam ce înseamnă un „cur mare“ în ochii lui Mamadou…

— Frate-tău şi cumnată-ta au acte?

— Cum să nu!

— Foarte bine, atunci pot să facă o declaraţie separată…

— Da’, vezi tu, cumnată-mea nu vrea să meargă la Asistenţa socială, iar frate-meu munceşte noaptea şi ziua doarme…

— Am priceput. Şi-n clipa asta tu pentru cîţi copii iei alocaţie?

— Pentru patru.

— Patru?

— Păi asta-ncerc să-ţi spui dă la-nceput, da’ tu eşti ca toţi albii, ai tot timpu’ dreptate şi n-asculţi şi pă alţii niciodată!

Camille pufni enervată.

— Problema de vroiam să ţi-o zic e că ăştia a uitat dă Sissi…

— Ce număr e Desissi?

— Nu-i nici un număr, proasto! se înfurie grăsana. E fie-mea a mică, Sissi…

— Aa, Sissi!

— Aşa.

— Şi cum adică, nu-i trecută aici?

— Ascultă, fată, tu o faci expre? Păi nu asta te-am întrebat din capu’ locului?

Camille nu ştia ce să mai zică…

— În cazul ăsta, cel mai bine ar fi să te duci la Serviciul de asistenţă socială împreună cu frate-tău sau cu cumnată-ta, cu toate hîrtiile după voi, şi să vă lămuriţi cu cucoana de-acolo…

— Păi dă unde ştii tu că-i o „cucoană“? Şi-n primu’ şi-n primu’ rînd, care cucoană?

— Care-o fi acolo! făcu Camille exasperată.

— Gata, fată, gata, ce te enervezi aşa! Te-am întrebat şi io, că poate-o cunoşti…

— Mamadou, nu cunosc pe nimeni de la Asistenţa socială. N-am călcat pe-acolo-n viaţa mea, pricepi?

Camille îi dădu înapoi hîrţoagele; avea acolo inclusiv pliante publicitare, poze cu maşini şi facturi de telefon.

O auzi bombănind: „Dac-a zis cucoana, am zis şi io care cucoană, că or fi şi bărbaţi p-acolo, şi-atuncea dă unde ştie ea, dacă n-a călcat p-acolo, că e numa’ cucoane? Or fi şi bărbaţi… Păi cine-i ea, madam Ştie Tot?“

— Alo? Te-ai botoşit?

— Nu, da’ dac-ai zis că m-ajuţi şi nu m-ai ajutat… Na! Asta e!

— Bine, merg eu cu voi.

— La Serviciul social?

— Da.

— Şi vorbeşti tu cu cucoana?

— Da.

— Păi dacă n-o fi aia?

Camille se pregătea să-şi iasă din sărite, cînd Samia îşi făcu apariţia:

— Mamadou, e rîndul tău… Uite, Camille, aici ai numărul doctorului…

— Ce să fac cu el?

— Ce să faci cu el? Ce să faci cu el? De unde să ştiu eu? Să vă jucaţi de-a doctoru’, asta să faci! El mi-a zis să ţi-l dau…

Notase numărul de mobil pe-o reţetă şi scrisese: Vă prescriu o cină bună, daţi-mi un telefon.

Camille Fauque o făcu cocoloş şi o aruncă în şanţ.

— Auzi tu, adăugă Mamadou, ridicîndu-se cu greutate şi făcînd semn cu degetul înspre ea, dacă-mi aranjezi chestia cu Sissi a mea, o să-l pun pă frate-meu să-ţi descînte dă dragoste ca să-ţi găseşti un bărbat…

— Păi ziceai că frate-tău face şosele.

— Şosele şi descîntece.

Camille îşi dădu ochii peste cap.

— Da’ mie, se băgă Samia, nu-mi găseşte şi mie un gagiu?

Mamadou trecu prin faţa ei, dînd din mîini:

— Tu, blestemato, cînd mi-oi da înapoi căldarea mea, atunci mai vorbim!

— Ei, căcat, că m-apucă dracii! Asta nu-i căldarea ta, e-a mea! A ta era roşie!

— Piei, blestemato, o uşui femeia îndepărtîndu-se, bleste-ma-to…

Nici nu apucase bine să urce treptele camionului, că acesta şi intrase în tangaj. Curaj, domnu’ doctor, zîmbi Camille luîndu-şi sacul, curaj…

— Mergem?

— Vin şi eu imediat.

— Ce faci, vii cu noi cu metroul?

— Nu, mă duc pe jos.

— Eee, păi da, că tu stai într-un cartier select…

— Cum să nu…

— Hai, ne vedem mîine…

— Pa, fetele.

Camille fusese invitată la cină la Pierre şi Mathilde. Răsuflă uşurată cînd sună să anunţe că nu poate veni şi răspunse robotul.

Prin urmare, atît de uşoara Camille Fauque o porni la pas. Tot ce-o împiedica să nu-şi ia zborul era greutatea sacului din spate şi aceea, mai dificil de exprimat, a pietrelor şi pietricelelor care i se îngrămădeau în interiorul corpului. Asta ar fi trebuit să-i povestească adineauri doctorului. Dacă ar fi avut chef… Sau putere? Ori poate timpul necesar? Timpul, sigur că da, încerca ea să se liniştească, fără prea multă convingere. Timpul era o noţiune pe care nu mai reuşea s-o cuprindă cu mintea. Prea multe săptămîni şi luni se scurseseră fără ca ea să le trăiască în vreun fel, iar tirada de mai-nainte, monologul ăla absurd prin care încerca să se convingă că e la fel de curajoasă ca oricare alta, nu era decît o minciună.

Cum spusese? „Vie“, nu-i aşa? Ridicol, Camille Fauque nu era vie.

Camille Fauque era o fantomă care muncea noaptea, iar ziua aduna pietricele. Care se mişca încet, vorbea puţin şi se eschiva cu graţie.

Camille Fauque era o tînără întotdeauna mohorîtă, fragilă şi insesizabilă.

Nu avea de ce să fie mîndră de scena anterioară, atît de simplă în aparenţă. De uşoară. De relaxată. Camille Fauque minţea. Se mulţumea să inducă în eroare, se concentra, făcea un efort de voinţă şi răspundea prezent pentru a nu se face remarcată.

Şi totuşi, se mai gîndea încă la doctorul acela… Făcea haz de faza cu numărul de telefon, dar îşi zicea că poate lăsase norocul să-i scape printre degete… Părea un tip mai răbdător şi mai atent decît ceilalţi… Poate c-ar fi trebuit… Fusese cît pe-aci, la un moment dat… Se simţise obosită şi ar fi trebuit să-şi sprijine şi ea coatele pe birou şi să-i spună adevărul. Să-i spună că dacă nu mai mînca, sau mînca atît de puţin, asta se-ntîmpla din cauză că are toată burta plină de pietricele. Că se trezeşte în fiecare zi cu senzaţia că mestecă pietriş, că nici nu deschide bine ochii şi deja se sufocă. Că lumea înconjurătoare nu mai are nici o importanţă pentru ea şi că fiecare nouă zi e ca o greutate imposibil de ridicat. În astfel de momente, plîngea. Nu c-ar fi fost tristă, ci ca să scape de povara asta. Lacrimile, acest lichid, la urma urmei, o ajutau să digere pietrişul şi să respire din nou.

Ar fi ascultat-o? Ar fi înţeles-o? Evident. Şi tocmai de aia nu spusese nimic.

Nu voia s-o sfîrşească precum maică-sa. Refuza să-i facă jocul. Dacă ar începe, n-ar şti unde ar duce-o treaba asta. Undeva prea departe, mult prea departe, prea adînc şi prea întunecat. Deocamdată, n-avea curaj să se întoarcă.

Să inducă în eroare, da, dar nu să se întoarcă.

Intră în magazinul de la parterul blocului ei şi se luptă cu sine însăşi ca să-şi cumpere ceva de mîncare. O făcu ca pe un omagiu adus bunăvoinţei acestui tînăr doctor şi pentru rîsul lui Mamadou. Rîsul dezlănţuit al acestei femei, munca idioată de la Touclean, Bredart, poveştile abracadabrante ale lui Carine, certurile, ţigările la comun, oboseala fizică, hohotele imbecile şi, uneori, răutăţile, toate astea o ajutau să trăiască. O ajutau să trăiască, da.

Se învîrti de cîteva ori printre rafturi înainte de a se hotărî, cumpără nişte banane, patru iaurturi şi două sticle de apă.

Îl zări pe ciudatul blocului. Un băiat foarte înalt, bizar, cu ochelarii lipiţi cu leucoplast, pantaloni cu vedere la gleznă şi comportament de extraterestru. Nici nu lua bine un articol de pe raft, că-l şi punea la loc, făcea cîţiva paşi, se răzgîndea, îl lua din nou, clătina din cap, iar cînd, în cele din urmă, îi venea rîndul să plătească, pleca în viteză de la coadă şi se ducea să pună totul înapoi pe raft. O dată chiar îl văzuse ieşind din magazin şi întorcîndu-se să cumpere borcanul de maioneză pe care şi-l refuzase cu un minut în urmă. Un clovn caraghios şi trist care amuza spectatorii, se bîlbîia în faţa vînzătoarelor şi pe care ea îl privea cu o strîngere de inimă.

Cîteodată îl întîlnea pe stradă sau în faţa blocului, dar şi acest simplu fapt năştea numai complicaţii, emoţii, motive de angoasă. Acum, colac peste pupăză, stătea dinaintea interfonului şi scîncea.

— S-a-ntîmplat ceva? îl întrebă Camille.

— A! Eee! Ăăă! Mă scuzaţi! făcu el, frîngîndu-şi mîinile. Bună seara, domnişoară, îmi cer iertare că vă ăăă… inoportunez, am… Vă inoportunez, nu-i aşa?

Oribilă chestie. Nu ştia niciodată dacă ar trebui să rîdă sau să-i fie milă. Timiditatea asta bolnăvicioasă, felul superalambicat în care vorbeşte, cuvintele pe care le foloseşte şi gesturile năuce o făceau să se simtă îngrozitor de stingherită.

— Nu, nu vă faceţi nici o problemă! Aţi uitat codul?

— Pe legea mea, nu. În fine, nu, din cîte ştiu eu… în fine, n-am… n-am considerat lucrurile sub acest aspect… Dumnezeule, eu…

— Poate că l-or fi schimbat?

— Chiar credeţi că e posibil aşa ceva? o întrebă el de parcă tocmai l-ar fi anunţat că vine sfîrşitul lumii.

— Haideţi să vedem… 342B7…

Se auzi pocnetul încuietorii.

— Vai, ce zăpăcit sînt… Ce zăpăcit sînt… Eu… Tot aşa am făcut şi eu… Nu înţeleg…

— Nici o problemă, îi spuse ea, împingînd uşa.

Bărbatul se repezi să-i deschidă el uşa, dar, încercînd să-şi strecoare braţul pe lîngă al ei, o pocni pe Camille drept în ceafă.

— Îngrozitor! Sper că nu v-am lovit prea tare… Dumnezeule, sînt atît de împiedicat, vă rog din suflet să mă iertaţi… Eu…

— Nu-i nici o problemă, repetă ea pentru a treia oară.

Rămăsese încremenit.

— Aţi putea ăăă… îl rugă ea în cele din urmă, să luaţi piciorul de-aici, fiindcă mi-aţi prins glezna şi mă doare teribil…

Camille rîdea. Un rîs nervos.

Cînd ajunseră în hol, bărbatul se precipită spre uşa cu geam pentru a-i face loc să treacă:

— Din păcate, nu urc la etaj, îi spuse ea cu părere de rău, arătînd spre fundul curţii interioare.

— Locuiţi în curte?

— Păi… nu tocmai… Sub acoperiş, ca să fiu sinceră…

— Ah! minunat… zise trăgînd de cureaua sacului, care i se agăţase în mînerul de alamă al uşii. Trebuie… trebuie să fie foarte plăcut…

— Ăăă… daa, răspunse ea din mers, schimonosind un zîmbet, e şi ăsta un mod de a vedea lucrurile.

— O seară bună, domnişoară, strigă el în urma ei, şi… salutări părinţilor din partea mea!

Părinţilor… Tipul ăsta era sărit… Îşi amintea că într-o noapte, pentru că de obicei ajungea acasă pe la miezul nopţii, îl surprinsese în hol în pijama şi cizme de călărie şi cu o cutie de crochete în mînă. Se întorsese spre ea şi o întrebase dacă nu văzuse un motan. Îi răspunse că nu, iar el o însoţi cîţiva paşi în curte, în căutarea respectivului cotoi. „Cum arată?“ se interesă ea cu îngrijorare. „Din nenorocire, habar n-am…“ „Nu ştiţi cum arată pisica dumneavoastră?“ El rămase împietrit: „De ce ar trebui să ştiu? N-am avut pisică în viaţa mea!“ Camille era frîntă şi-l lăsă acolo, clătinînd din cap. Hotărît lucru, individul ăsta era dus de-a binelea.

„Într-un cartier select…“ Îşi aminti vorbele lui Carine în momentul cînd puse piciorul pe prima dintre cele o sută şaptezeci şi două de trepte care o despărţeau de chichineaţa mizerabilă în care trăia. Cartier select, ai dreptate… Locuia la etajul şapte, pe scara de serviciu a unui imobil arătos care dădea spre Champ-de-Mars şi, din punctul ăsta de vedere, sigur, puteai să spui că stă într-un loc şic, mai ales că, dacă te cocoţai pe un taburet şi te aplecai periculos spre dreapta, zăreai într-adevăr vîrful Turnului Eiffel. Dar, din alte puncte de vedere, drăguţă, din alte puncte de vedere, nu era tocmai…

Se ţinea de balustradă, gîfîind mai să-şi dea duhul şi trăgînd după ea sticlele cu apă. Încerca din răsputeri să nu se oprească. Nici măcar o dată. La nici un etaj. Făcuse greşeala asta într-o noapte şi nu mai fusese în stare să se ridice. Se aşezase acolo, la etajul patru, şi adormise cu capul pe genunchi. Trezirea a fost dureroasă. Îngheţase bocnă şi-i trebuiseră cîteva secunde bune să-şi dea seama unde se află.

De teamă să nu vină vreo furtună, închisese ferestruica înainte de a pleca şi oftă gîndindu-se ce cuptor trebuie să fie acum înăuntru… Cînd ploua, se făcea umezeală, cînd era frumos, ca astăzi, te sufocai, iar pe timpul iernii, dîrdîiai de frig. Camille cunoştea la perfecţie aceste lucruri, deoarece locuia acolo de mai bine de un an. Nu se plîngea, cotineaţa asta fusese mană cerească pentru ea, şi îşi mai amintea şi acum figura jenată a lui Pierre Kessler în ziua cînd i-a deschis uşa acestei debarale şi i-a dat cheia.

Era minusculă, mizerabilă, îngrămădită şi providenţială.

Cu o săptămînă mai înainte o culesese pe Camille Fauque din faţa uşii; era înfometată, buimacă şi tăcută, şi petrecuse mai multe nopţi pe stradă.

Se speriase cînd dăduse cu ochii de umbra aceea aciuată pe palier:

— Pierre?

— Cine-i acolo?

— Pierre… gemu vocea.

— Cine sînteţi?

Aprinse lumina şi se sperie şi mai tare:

— Camille? Tu eşti?

— Pierre, Pierre, hohotise ea, împingînd o valijoară, vreau să las asta la voi… e trusa mea, înţelegi, şi-o să mi-o fure… O să-mi fure tot ce am… Tot, tot… Nu vreau să-mi fure materialele, dacă mi le fură, mor… Înţelegi? Mor…

Crezu că aiurează:

— Camille, despre ce vorbeşti? De unde vii? Intră!

Mathilde apăruse în spatele lui, iar fata se prăbuşise pe preşul din faţa uşii.

O dezbrăcaseră şi o culcaseră în camera din fund. Pierre Kessler îşi trăsese un scaun lîngă pat şi o privise înspăimîntat.

— Doarme?

— Cred că da…

— Ce s-o fi-ntîmplat?

— Habar n-am.

— Uită-te şi tu în ce hal e!

— Şşşş…

Se trezise a doua zi, în toiul nopţii, şi îşi dăduse drumul la apă în cadă încetişor, ca să nu-i trezească. Pierre şi Mathilde nu dormeau, dar se gîndiseră c-ar fi mai bine s-o lase în pace. O ţinuseră la ei cîteva zile, îi dăduseră o cheie de la intrare şi nu îi puseseră nici o întrebare. Oamenii ăştia fuseseră o adevărată binecuvîntare pentru ea.

Pierre îi propusese să se instaleze într-o cămăruţă pentru servitori pe care o avea în blocul părinţilor lui şi care rămăsese nefolosită de la moartea acestora. Îi scosese de sub pat valijoara ecosez pe care o adusese pînă la ei.

— Uite-o, îi spusese el.

Camille clătinase din cap:

— Mai bine să rămînă la vo…

— Nici vorbă, i-o retezase el, o iei cu tine. N-are ce să caute la noi.

Mathilde mersese cu ea într-un en-gros şi-o ajutase să-şi cumpere o lampă, o saltea, aşternuturi, cîteva crăticioare, un reşou electric şi un frigider minuscul.

— Ai bani? o întrebase ea înainte de a pleca.

— Da.

— Ai să te descurci, fetiţo?

— Da, repetase Camille înghiţindu-şi lacrimile.

— Nu vrei să păstrezi cheia de la noi?

— Nu, nu, mă descurc. Nici nu ştiu ce să-ţi spun… cum să-ţi…

Plîngea.

— Lasă, nu mai spune nimic.

— Mulţumesc?

— Aşa e foarte bine, făcuse Mathilde strîngînd-o în braţe, foarte bine.

Veniseră s-o vadă cîteva zile mai încolo.

Urcatul scărilor îi epuizase şi se prăbuşiseră pe saltea.

Pierre rîdea; zicea că asta îi aminteşte de tinereţe şi fredonase Bo-eee-ma. Băuseră şampanie din pahare de plastic şi Mathilde scosese dintr-o ditamai geanta tot felul de bunătăţi, care mai de care. Iar cum şampania şi buna dispoziţie destinseseră atmosfera, îşi luaseră inima-n dinţi şi îi puseseră cîteva întrebări. Camille răspunsese numai la unele, aşa că nu mai insistaseră.

Cînd erau pe picior de plecare – Mathilde coborîse deja cîteva trepte –, Pierre se întorsese şi-i luase mîinile într-ale lui:

— Trebuie să munceşti, Camille… Acum chiar trebuie să munceşti…

Fata îşi coborîse privirile:

— Păi cred că mi-am dat toată silinţa în ultimul timp… am făcut tot ce-am putut…

O strînsese şi mai tare, de-o dureau încheieturile.

— Asta n-a fost muncă şi-ţi dai şi tu seama foarte bine!

Îşi ridicase ochii şi-i înfruntase privirile:

— De-asta m-aţi ajutat? Ca să-mi ţii acum predici?

— Nu.

Camille tremura.

— Nu, repetase el, dîndu-i drumul, nu. De ce spui tîmpenii? Ştii că pentru noi eşti ca şi fata noastră…

— Fata cea bună sau fata cea rea?

Pierre zîmbise:

— Pune mîna şi munceşte, că oricum n-ai de ales…

Închisese uşa în urma lor, făcuse ordine şi găsise un catalog gros de la Sennelier pe fundul genţii. Ai întotdeauna un cont deschis… îi amintea un slogan. Nu avusese curajul să se uite prin catalog şi dăduse de duşcă şampania rămasă pe fundul sticlei.

Îl ascultase. Muncea.

Astăzi ştergea rahatul după alţii şi asta îi convenea de minune.

Da’ chiar crăpai de cald înăuntru… Josy, şefa principală, le avertizase cu o zi în urmă: „Ia nu vă mai plîngeţi, fetelor, c-ăstea-s ultimele zile frumoase. Acuşi vine iarna şi-o să ne-ngheţe curu’! Aşa că nu mai bombăniţi, da?“

Avea şi ea dreptate o dată. Era sfîrşitul lui septembrie şi zilele se micşorau văzînd cu ochii. Camille se gîndea să-şi organizeze altfel viaţa anul care vine: să se culce mai devreme şi să se trezească la amiază ca să vadă soarele. Genul ăsta de planuri o surprinseră pînă şi pe ea, aşa că se pomeni apăsînd cu nonşalanţă butonul mesageriei telefonice:

„Mama sînt. În fine… mîrîi vocea, nu ştiu dacă înţelegi despre cine-i vorba… Mama, pricepi? E cuvîntul ăla pe care-l spun copiii cuminţi cînd se adresează celei care le-a dat viată, probabil… Pentru că ai şi tu o mamă, Camille, ai uitat? Îmi cer scuze că-ţi readuc în atenţie aşa o amintire neplăcută, dar cum e al treilea mesaj pe care ţi-l las de marţi încoace… Voiam să ştiu dacă mai luăm prînzul împ…“

Camille întrerupse mesajul şi băgă iaurtul în frigider. Se aşeză turceşte, luă tutunul şi se chinui să-şi facă o ţigară. Mîinile o trădau. O luă de la început de cîteva ori, încercînd să ruleze foiţa fără s-o rupă. Se concentra asupra mişcărilor de parcă ar fi fost cel mai important lucru din lume, muşcîndu-şi buzele pînă la sînge. Era nedrept. Era mult prea nedrept să bocească aşa din cauza unei foiţe de ţigară, cînd azi avusese o zi aproape normală. Vorbise, ascultase, rîsese, socializase chiar. Se domnişorise în faţa doctorului ăluia şi-i făcuse o promisiune lui Mamadou. Nu i se părea mare lucru, şi cu toate astea… De mult timp nu mai promisese nimic. Nici măcar o singură dată. Nimănui. Şi uite că două fraze ieşite dintr-un aparat o dau peste cap, îi redeşteaptă amintirile şi o obligă să se întindă, ca strivită de greutatea unor dărîmături improbabile.