© 2014 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-4664-7

ISBN PDF: 978-973-46-4665-4

ISBN print: 978-973-46-4296-0

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: Harris & Ewing, 1921-1923, Biblioteca Congresului SUA

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

VASILI GROSSMAN (1905-1964) este una dintre figurile marcante ale rezistenţei antitotalitare. S-a născut într-o familie de evrei asimilaţi din Berdicev (oraş din Ucraina de astăzi) şi a urmat cursurile Institutului de Studii Superioare din Kiev şi pe cele ale Facultăţii de matematică-fizică din cadrul Universităţii de Stat din Moscova, absolvind în 1929. A lucrat ca inginer chimist în bazinul Donului, dar la mijlocul anilor ’30 a renunţat la această meserie în favoarea literaturii. Nuvelele şi povestirile sale se bucură de succes şi atrag atenţia unor autori ca Maxim Gorki şi Mihail Bulgakov. În 1934, publică nuvela „În oraşul Berdicev“, care a stat la baza filmului Comisarul (1967), regizat de Aleksandr Askolov. Filmul este însă interzis de KGB şi apare pe marile ecrane abia în 1990, în perioada perestroikăi. În timpul celui de-al Doilea Război Mondial, Grossman a fost reporter de front, unul dintre primii comentatori ai Holocaustului. Articolul său „Infernul de la Treblinka“, din 1944, a făcut parte dintre probele acuzării în procesul de la Nürnberg. Însă criticile la adresa colectivizării şi a represiunii politice din URSS duc la interzicerea cărţilor sale, gloria lui Grossman fiind, în cele din urmă, ca şi a lui Bulgakov sau Pasternak, postumă. Din opera sa, la Editura Polirom au mai apărut: Viaţă şi destin (2010), volum interzis în Uniunea Sovietică din pricina conţinutului „dăunător“ şi publicat abia în 1980, în Elveţia; Drumul (2012).

1

Trenul de Habarovsk ajungea la Moscova pe la orele nouă dimineaţa. Îmbrăcat în pijama, un tânăr îşi scărpina capul ciufulit şi privea pe fereastră; întunericul dimineţii de toamnă începea să se destrame. Căscând, tânărul se adresă persoanelor de pe culoar, care aşteptau la rând cu prosopul şi săpunul în mână:

— Cetăţeni, cine e ultimul?

I se spuse că, după nenea ăla care ţinea în mână un tub de pastă de dinţi stâlcit şi un săpun pe care mai stăruiau lipite bucăţi dintr-un ziar, îşi ţinuse rând o cetăţeană corpolentă.

— Oare de ce-o fi funcţionând numai o singură toaletă? spuse tânărul. Ne apropiem de punctul terminus, de capitală, şi însoţitorii vagonului se ocupă numai de afaceri, pentru o servire civilizată a pasagerilor nu mai au timp.

După câteva minute apăru şi femeia corpolentă, îmbrăcată în capot; tânărul îi spuse:

— Cetăţeano, sunt şi eu după dumneata, dar deocamdată intru la mine în cupeu ca să nu mai încurc lumea pe culoar.

În cupeu tânărul îşi deschise geamantanul de culoare portocalie şi începu să contemple lucrurile din el.

Dintre tovarăşii lui de călătorie, unul – cu ceafa groasă şi proeminentă – sforăia, altul – un tânăr chel şi rumen la faţă – îşi aranja nişte hârtii într-o servietă; cel de-al treilea – un bătrân uscăţiv – şedea şi privea pe fereastră, sprijinindu-şi capul în pumni.

Tânărul îl întrebă pe cel rumen la faţă:

— Mai citiţi? Trebuie să-mi pun cartea în geamantan.

Ar fi dorit ca vecinul să-i admire geamantanul.

Avea în el câteva cămăşi de viscoză şi un Mic dicţionar de filozofie, nişte chiloţi de baie şi o pereche de ochelari de soare cu ramă albă. Într-o margine a geamantanului, împachetată într-un ziar local de format mic, se vedea nişte turtă dulce de casă.

Călătorul îi răspunse:

— Văr rog, cartea aceasta, Eugenie Grandet, am citit-o anul trecut, la sanatoriu.

— Tare cărticică, nimic de zis, spuse tânărul şi puse cartea în geamantan.

Pe drum jucaseră împreună preferans şi, în timp ce mâncau şi beau, discutaseră despre filme, discuri, garnituri de mobilă, sanatoriile din Soci, agricultura socialistă şi se contraziseseră în problema: al cui atac e mai eficace – al lui Spartak sau al lui Dinamo?…

Chelul rumen la faţă era instructor al Uniunii Generale a Sindicatelor într-un centru raional, iar ciufulitul se întorcea la Moscova, unde lucra ca economist la Comitetul de Stat al Planificării al RSFSR.

Al treilea călător, şef de şantier în Siberia, cel care acum sforăia pe cuşeta de jos, nu le plăcuse din cauza mitocăniei de care dădea dovadă: înjura de mamă, râgâia după masă şi, aflând că vecinul său de compartiment lucrează în domeniul ştiinţelor economice, la planificare, spusese:

— Economia politică? Cum să nu ştiu, asta este despre cum se duc colhoznicii la oraş ca să cumpere pâine de la muncitori.

Odată şi băuse peste măsură la bufetul unei staţii, nod de cale ferată, unde, spunea el, coborâse să-şi vizeze biletul; pe urmă nu-i lăsase mult timp pe ceilalţi să adoarmă, tot bodogănind.

— Dacă te ţii de lege, în treburile noastre, nu obţii nimic; ca să faci planul trebuie să lucrezi aşa cum îţi cere viaţa: „eu îţi dau ţie, tu îmi dai mie“. În timpul ţarului asta se chema iniţiativă privată, iar pe limba noastră: lasă omul să trăiască, fiindcă vrea el să trăiască; asta e economia! Betoniştii mei, până să vină noile investiţii, s-au angajat, un trimestru întreg, dădace pe la oraşe. Legea merge contra vieţii, iar viaţa îşi cere drepturile! Ai făcut planul – poftim supliment şi primă. Dar până una alta poţi să stai mult şi bine şi câte şase ani la rând. Legea-i contra vieţii, şi viaţa-i contra legii.

Tinerii tăcuseră, dar după ce şeful de şantier se linişti, sau mai bine zis începu să sforăie zgomotos, îl dezaprobaseră:

— Alde ăştia ar mai trebui supravegheaţi. Sub masca bonomiei…

— Un afacerist. Fără principii. Un soi de Abraşa¹.

Îi supăra faptul că omul acesta grosolan îi trata cam dispreţuitor.

— La mine pe şantier lucrează deţinuţi, şi pe dintr-ăştia ca voi îi consideră nişte nătărăi; o să vină ea, vremea, şi o să se lămurească cine a construit de fapt comunismul; o să se vadă atunci că voi aţi fost ca musca la arat, le spusese odată în treacăt şi se dusese în compartimentul de alături să joace popa-prostu’.

Cel de-al patrulea pasager, se vedea, nu călătorise prea des cu locuri rezervate. Stătuse mai tot timpul cu palmele sprijinite pe genunchi, încercând, parcă, să-şi ascundă peticele pantalonilor. Mânecile cămăşii de satin negru îi ajungeau undeva, între cot şi încheietura mâinii, iar nasturii albi de la guler şi de pe piept îi dădeau un aer copilăresc, de băieţel. Ceva amuzant şi înduioşător sălăşluia în această combinaţie dintre nasturii albi de îmbrăcăminte pentru copii, tâmplele cărunte şi privirile bătrâneşti ale ochilor lui obosiţi.

Atunci când şeful şantierului îi spusese cu vocea lui obişnuită să comande:

— Papaşa, mută-te de lângă măsuţă, acum vreau să-mi beau ceaiul – bătrânul sărise milităreşte în picioare şi ieşise pe culoar.

În lădiţa lui cu vopseaua scorojită, alături de primenelile curate, avea o bucată de pâine sfărâmicioasă. De fumat fuma mahorcă, şi, după ce-şi răsucea ţigara, ieşea să pufăie între vagoane, ca să nu-şi stânjenească vecinii cu fumul greţos.

Uneori tovarăşii de drum îl serveau cu salam, iar odată şeful şantierului îi oferise chiar un ou fiert tare şi un păhărel de Moskovskaia.

I se adresau cu „tu“ chiar şi cei de două ori mai tineri decât el, iar şeful glumea tot timpul, spunea că în capitală „papaşa“ o să se dea drept burlac şi o să se însoare cu una tinerică.

În compartiment venise odată vorba despre colhozuri şi tânărul economist începuse să-i ocărască pe trântorii satelor.

— Cu ochii mei m-am convins cum stau şi se adună la conducere şi se scarpină-n cap. Până apucă preşedintele şi brigadierii să-i mâne la lucru, curg de pe ei şapte sudori. Iar colhoznicii se plâng că pe timpul lui Stalin nu primeau nimic pentru ziua-muncă, iar acum abia dacă li se dă ceva.

Inspectorul sindical îl susţinea, în timp ce pregătea cărţile de joc.

— Şi pentru ce să li se dea, mă rog, dacă nu respectă livrările? Mai trebuie educaţi, asta e – spusese el şi fluturase prin aer un pumn ţărănesc, mare şi alb, de mult dezobişnuit de muncă.

Şeful şantierului îşi mângâiase pe pieptul larg petliţele soioase ale decoraţiilor.

— Pe front am avut pâine, ne-a hrănit poporul rus. Şi n-a mai stat nimeni să-l educe.

— Asta aşa-i, spusese economistul. Principalul e că suntem ruşi. Ce, e glumă să fii rus?!

Zâmbind, inspectorul îi făcu cu ochiul prietenului său de călătorie, ceea ce voia să însemne: rusul e fratele mai mare, primul între egali!

— De-asta te şi apucă dracii, continuă tânărul economist, tocmai că sunt ruşi şi nu naţmeni². S-a repezit odată la mine unul: „Cinci ani am mâncat frunză de tei, zice, din patru’ş’şapte n-am mai primit nimic pe ziua-muncă“. Dar de muncit nu le place. Nu vor să înţeleagă că totul depinde acum de popor.

Îşi întoarse privirile spre bătrânul care şedea în tăcere, ascultând discuţia, şi îi spuse:

— Tu, papaşa, nu te supăra. Voi nu vă îndepliniţi îndatoririle de muncă, iar statul îşi întoarce faţa de la voi.

— Ce treabă au ei, interveni şeful de şantier. N-au pic de conştiinţă, dar de mâncat vor să mănânce în fiecare zi.

Discuţia nu se terminase în nici un fel, ca mai toate discuţiile din vagoanele de cale ferată sau din afara lor. În cupeu îşi aruncase privirile, scânteind din dinţii lui de aur, un maior de aviaţie şi le spusese tinerilor, cu reproş în glas:

— Cum aşa, tovarăşi? Dar de muncit cine o să mai muncească?

Şi cu asta se dusese la vecini să-şi termine de jucat partida de cărţi.

Dar iată că drumul cel lung se termina. Pasagerii îşi puneau papucii în geamantan şi abandonau pe măsuţe bucăţi de pâine uscată, oase de pui roase până la măduvă, bucăţi de salam îngălbenit, înfăşurat în sfori.

Iată că treceau îmbufnate şi însoţitoarele vagoanelor, cărând aşternuturile boţite.

Curând universul trenului se va risipi. Vor fi date uitării şi glumele, şi chipurile, şi râsetele, şi soarta întâmplător povestită, ca şi durerea întâmplător dată la iveală.

Tot mai aproape era marele oraş, capitala falnicului stat. Gândurile şi neliniştile drumului dispăreau, destrămate. Uitate erau şi discuţiile cu vecinii de compartiment, pe platformele acoperite dintre vagoane, de unde, prin geamurile tulburi, ţi se perindă în faţa ochilor marea câmpie rusă, iar în spate gâlgâie zgomotos apa din rezervoare.

Se topea această lume strâmtă a vagoanelor de tren, ivită pentru câteva zile, da, se destrăma după legile tuturor lumilor create de om, lumi care se deplasează în spaţiu şi timp, pe o traiectorie dreaptă sau curbă.

Covârşitoare este puterea oraşului imens. Ea face să zvâcnească chiar şi inima celor nepăsători, veniţi să viziteze capitala, să colinde prin magazine, să se ducă la grădina zoologică sau la Planetarium. Oricine nimereşte în câmpul de forţă vie al unui oraş de importanţă mondială încearcă brusc o senzaţie de panică şi de oboseală.

Economistul mai că îşi pierdu rândul la toaletă. Acum, după ce se pieptănase, el se întorsese la locul lui şi îşi privea vecinii.

Şeful de şantier îşi aranja cu mâini nesigure (băuse vârtos în timpul călătoriei) hârtiile oficiale.

Inspectorul sindical îşi pusese haina şi amuţise, timid, atins şi el de panica omenească – oare ce-o să zică şefa inspectorilor UGS, o muiere căruntă şi veninoasă?

Trenul trecea acum pe lângă căsuţe ţărăneşti din bârne, pe lângă fabrici de cărămidă, pe lângă câmpuri cenuşii semănate cu varză, pe lângă peroanele staţiilor suburbane cu bălţile lor murdare, adunate de pe urma ploii din timpul nopţii în găurile din asfalt.

Pe peroane stăteau posaci moscoviţii din suburbii cu pelerine de plastic puse peste paltoane. Sub norii cenuşii se întindeau sârmele liniilor de înaltă tensiune. Pe liniile de garaj zăceau vagoane cenuşii rău prevestitoare: „Staţia Boinia. Calea ferată de centură“.

Iar trenul huruia şi alerga cu o viteză tot mai mare, parcă bucurându-se de necazul altora. Viteza strivea şi încingea spaţiul şi timpul.

Bătrânul stătea lângă fereastră şi privea sprijinindu-şi tâmplele în pumni. Cu mulţi ani în urmă, tânăr fiind, cu părul vâlvoi, nepieptănat, stătuse tot aşa, la fereastra unui vagon de clasa a treia. Şi, cu toate că oamenii care călătoriseră atunci în vagon cu el nu mai existau, iar chipurile şi vocile lor fuseseră uitate, în capul cărunt prinse din nou viaţă ceea ce părea să nu fi existat vreodată.

Trenul pătrundea acum în centura de verdeaţă care înconjoară Moscova. Împins în rafale, fumul cenuşiu, zdrenţăros se agăţa de ramurile brazilor şi se prelingea peste gardurile caselor de vacanţă. Cât de familiare sunt siluetele acestea aspre ale brazilor nordici şi ce ciudat arată ele alături de bariera albastră, de acoperişurile ţuguiate ale caselor, de geamurile multicolore ale verandelor, de răzoarele semănate cu dalii!

Şi omul, care timp de trei lungi decenii nu se gândise nici o singură dată că mai existau pe lumea asta şi tufe de liliac, şi panseluţe, şi cărări presărate cu nisip prin grădini, şi tonete cu apă gazoasă, oftă, convingându-se încă o dată, dar într-alt fel, că viaţa a mers înainte, că ea şi-a continuat drumul şi în lipsa lui.

2

După ce citi telegrama, Nikolai Andreievici regretă bacşişul dat poştaşului – telegrama, după toate aparenţele, nu-i era destinată lui. Pe urmă înţelese dintr-odată: telegrama era din partea vărului Ivan.

— Maşa! Maşa! îşi strigă el soţia.

Luând telegrama, Maria Pavlovna spuse:

— Ştii că fără ochelari sunt ca şi oarbă, adu-mi ochelarii. Mă îndoiesc că or să-i dea viză de Moscova.

— Lasă acum viza.

Bărbatul îşi trecu palma peste faţă şi spuse:

— Dacă stai să te gândeşti, se întoarce Vania şi dă numai peste morminte, numai morminte.

Maria Pavlovna spuse îngândurată:

— Ce situaţie neplăcută cu Sokolov! Cadoul i-l trimitem, dar oricum nu-i frumos, împlineşte cincizeci de ani, e o aniversare mai deosebită.

— Nu face nimic, am să-i explic eu.

— Şi de la prânzul jubiliar noutatea o să colinde toată Moscova, că s-a întors Ivan, şi de la gară – direct la tine.

Nikolai Andreievici îi flutură telegrama prin faţa ochilor.

— Eşti sau nu în stare să înţelegi ce înseamnă Vania pentru sufletul meu?

Era supărat pe soţia sa: fleacul la care se referise Maria Pavlovna apăruse şi în conştiinţa lui, încă înainte ca ea să fi spus ceva. Se întâmpla, nu pentru prima oară, astfel şi de aceea se enerva văzând în ea propriile sale slăbiciuni, fără să înţeleagă însă că de fapt se supăra nu pe neajunsurile soţiei, ci pe propriile sale păcate. Iar de terminat, termina atât de repede şi de uşor certurile cu soţia pentru că se iubea pe sine: iertând-o pe ea, se ierta pe sine.

Acum i se năzărise şi lui ideea prostească a aniversării lui Sokolov. Şi pentru că vestea privitoare la venirea vărului său îl tulburase, iar viaţa i se înfăţişase întreagă, cu adevărurile şi neadevărurile ei, i se făcu dintr-odată ruşine că-i pare rău să piardă masa festivă, însoţită de tradiţionala votcă de la Sokolov.

Îi era ruşine de nimicnicia propriilor sale gânduri – îi trecuse prin minte şi lui că va trebui acum să bată drumurile Moscovei pentru a obţine viza lui Ivan, că întreaga Moscovă va afla despre întoarcerea lui Ivan, că faptul acesta se va repercuta, poate, negativ asupra şanselor sale în alegerile de la Academie…

Iar Maria Pavlovna continua să-l chinuie pe Nikolai Andreievici, rostind cu glas tare gândurile lui care, întâmplătoare şi lăturalnice, nu prindeau contur, aducându-le în felul acesta la lumina zilei.

— Ciudată mai eşti, spuse el. Am impresia că mi-ar fi fost mai uşor să primesc telegrama asta în lipsa ta.

Cuvintele lui o răniră, dar ea ştia că Nikolai Andreievici nu va întârzia s-o îmbrăţişeze şi să-i spună: „Maşa, Maşa, o să ne bucurăm împreună, cum altfel decât noi doi împreună?!“.

Aşa se şi întâmplă, iar ea făcu o mină răbdătoare şi plictisită, care voia să însemne: „Vorbele tale tandre nu-mi fac nici o plăcere, dar stau şi le rabd“.

Şi doar după aceea privirile lor se întâlniră şi dragostea dintre ei repară totul.

Trăiau împreună de douăzeci şi opt de ani fără să se fi despărţit vreodată – greu de înţeles şi de descurcat relaţiile unor oameni care au trăit împreună aproape o treime de secol!

Acum, cu părul ei cărunt, ea se apropia de fereastră, să vadă cum, cărunt şi el, se urcă în maşină. Iar cândva, odinioară, luau prânzul într-o cantină sărăcăcioasă de pe Bronnaia.

— Kolia, spuse în şoaptă Maria Pavlovna. Ivan nici nu l-a văzut pe Valia al nostru. Când l-au închis, Valia nu era pe lume, iar acum, când se întoarce, Valia e de opt ani în pământ.

Şi gândul acesta o ului.

1. Denumire zeflemitoare dată evreilor.

2. Prescurtare uzuală de la nationalnoe menşinstvo – minoritate naţională.