© 2004, 2016 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-5940-1

ISBN PDF: 978-973-46-5941-8

ISBN print: 978-973-46-5865-7

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: © Larissa Kulik/Shutterstock.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

RADU PAVEL GHEO (n. 1969, Oraviţa) a absolvit în 1994 Facultatea de Litere a Universităţii de Vest din Timişoara, după care a lucrat ca profesor, redactor radio şi redactor de revistă în Iaşi şi Timişoara. În 2001 emigrează în Statele Unite, dar revine în ţară după un an. În perioada petrecută în Statele Unite (2001-2002) a muncit ca vînzător la un fast-food, la un magazin alimentar şi la o librărie Barnes & Noble. Experienţa americană e relatată în priză directă în volumul Adio, adio, patria mea cu î din i, cu â din a, apărut la Editura Polirom. A publicat pînă în prezent mai multe volume: Valea Cerului Senin (Athena, 1997), Despre science fiction (Omnibooks, 2001; Tritonic, 2007), Adio, adio, patria mea cu î din i, cu â din a (Polirom, 2003; 2004; 2013), Românii e deştepţi. Clişee mioritice (Polirom 2004; 2006; 2014), DEX-ul şi sexul (Polirom, 2005), Tovarăşe de drum. Experienţa feminină în comunism (Polirom, 2008, volum coordonat de autor împreună cu Dan Lungu), Numele mierlei (Polirom, 2008), Noapte bună, copii! (Polirom, 2010). Radu Pavel Gheo este inclus în mai multe antologii de proză şi reviste de cultură din ţară şi străinătate. O serie de texte de-ale sale (proză scurtă şi eseuri) au fost traduse în engleză, franceză, germană, maghiară, sîrbă, slovenă, poloneză. A scris o piesă de teatru, Hold-UP Akbar sau Toţi în America, pusă în scenă de Teatrul Naţional din Timişoara în stagiunile 2007-2008 şi 2008-2009. Printre premiile literare obţinute de autor se numără: premiul Uniunii Scriitorilor, filiala Timişoara (2004, 2006, 2011), premiul „Pro-Cultura Timisiensis“, premiul Uniunii Scriitorilor „Andrei Bantaş“ pentru traducere (2007), premiul naţional de proză „Ziarul de Iaşi“ (2011), premiul „Romanul anului“ acordat de revista Tiuk! (2011) etc. În prezent Radu Pavel Gheo trăieşte în Timişoara. Este redactor de carte şi traducător la Editura Polirom şi redactor la revista timişoreană Orizont. În 2003 a devenit membru al Uniunii Scriitorilor din România, iar în 2005 – membru al PEN Club România.

Alinei, care a pus o vorbă bună pentru centaur

Aş vrea să ştiu... ce se petrece de fapt într-o carte cît timp stă închisă. Probabil că nu există decît literele tipărite pe hîrtie, dar totuşi – ceva tot trebuie să se petreacă, fiindcă atunci cînd o deschid, găsesc acolo o întreagă poveste. Apar personaje pe care eu nu le cunosc, fel de fel de aventuri, şi isprăvi, şi lupte – uneori au loc furtuni pe mare sau ajungi în ţări şi oraşe străine. Toate acestea le găseşti într-un anumit fel în carte. Trebuie s-o citeşti ca să le trăieşti pe toate, asta-i limpede. În carte însă toate se găsesc dinainte. Aş vrea să ştiu în ce fel...

(Michael Ende,
Povestea fără sfîrşit)

Cei doi bărbaţi, adăpostiţi pînă atunci sub un umbrar de pînză aspră, s-au ridicat de pe băncuţă şi au intrat într-o clădire din piatră moale, albă. Unul din ei, mai tînăr, înalt şi cu faţa îmbujorată, nu arăta deloc că potopul din ceruri l-ar fi făcut să sufere în vreun fel. Celălalt, un bătrîn la fel de înalt, era uscat şi vînos, cu pielea arsă de soare şi părul alb. Riduri adînci, întunecate, îi brăzdau faţa şi pielea gîtului.

— Şi cum s-a întîmplat că aţi renunţat la cariera de astronaut? Eu m-am gîndit întotdeauna cît de minunat e să explorezi alte lumi, să

treci prin infernul acid de pe planeta a treia a stelei Lucille, unde alţi cinci David Eugen se degradaseră iremediabil, sau să îţi simţi creierul electronic trepidînd sub vibraţiile undelor gamma, asta nu fiindcă cei construiţi asemenea lui s-ar fi temut de moarte – cine ar fi riscat să le programeze astfel de sentimente? –, ci pentru că neliniştea deconectării definitive afectează toate mecanismele înzestrate cu un rudiment de inteligenţă (deşi unii ar zice că e cam acelaşi lucru).

şi n-ar strica nici o gură de ţuică, aşa, ca să mai înviorăm atmosfera, prospectorul ăsta, nici nu-ţi vine să crezi că îi mai interesează Pămîntul, nici eu n-am ştiut cît de bine poate fi într-o lume normală, mă întreb dacă aş fi aflat vreodată de n-ar fi fost Fairia, şi numai din cauza singurătăţii

— O să-ţi povestesc.
Chiar am chef s-o fac.

Numai să ne aşezăm comod undeva, soarele de astăzi m-a obosit destul.

Bătrînul sfrijit şi ars de soare era fericit că are cu cine schimba o vorbă. Nu-l interesau prea mult scopurile interlocutorului său, nici noutăţile din lumea orbitală

Misiune declanşată. Menţin contactul cu baza pe aceeaşi frecvenţă.

sau faptul că aşa-zisul prospector făcea cunoscut fiecare cuvînt, fiecare gest al său şi al bătrînului din faţa lui

— Poate vrei ceva de băut. Am de toate. M-am obişnuit să gătesc din resursele de aici, deşi fraierii de sus îmi tot trimit containere cu hrană conservată. Pe orbită... îmi amintesc că totul era cam fără gust acolo, sus. Cam insipid... Ei, fie. Ţi-am spus că am fost astronaut. Şi încă unul bun. Aş mai fi făcut-o încă multă vreme dacă nu era Fairia. Asta s-a întîmplat acum cincizeci de ani. La naiba, eu eram născut pentru meseria asta!

Încep transmiterea informaţiilor cerute. Material cules de DE-792 pe Pămînt, de la Ronnie Peterschneitt.

— Era al doilea zbor pe care îl comandam. Îmi plăcea, ţi-am spus. Mi-au dat o navă nou-nouţă, Skylark, cu tot felul de îmbunătăţiri. Eram zece oameni la bord. Făcusem primul salt în spaţiul intergalactic, apoi, după încă un salt, mai micuţ, am intrat liniştiţi în sistemul stelei ăleia. Trei planete, aşa cum ne aşteptam. Pe noi ne interesa a doua, TS-2, singura de tipul Pămîntului. Cei de la ExSpa presupuneau că ar fi colonizabilă. Ştiam cum devine cazul, că mai întîlnisem aşa ceva pe Epsilon-7. Atunci doctorul Sandrelli, care mi-a fost medic şi pe Skylark, era să moară strivit de inelele unui mamifer reptiliform. Ce om! După ce l-am smuls dintre inelele musculoase ale bestiei, tăindu-le furioşi, că fiara nu voia să-şi lase prada, ce crezi c-a făcut? S-a apucat să anestezieze animalul, apoi i-a cusut la loc fiecare muşchiuleţ şi capăt de piele. Probabil bestia se mai tîrăşte şi acum prin pădurile de pe Epsilon. Dar asta-i altă poveste.

Noi nu aveam altă treabă decît să strîngem informaţii. Muncă de rutină. Bănuiam că în trei-patru zile urma să terminăm totul. Mai întîi am cules date de la distanţă, după care ne-am apropiat. Şi în momentul acela nava a luat-o razna. Nu o puteam fixa pe orbită. Şi intraserăm în sfera de atracţie a planetei.

Asta însemna prăbuşirea.

Ţin minte că eu, unul, mă speriasem zdravăn: începuserăm să deviem înspre ecuator şi, cine ştie din ce pricină, Skylark nu mai răspundea la comenzi. Eram convins că se întîmplase ceva cu motoarele sau că pilotul făcuse o manevră greşită. Nu prea aveam eu încredere în tinerelul pe care ni-l dăduseră în echipaj. Era la prima misiune în afara sistemului. Un absolvent strălucit al şcolii de pilotaj. Cunoşteam marfa: unul din ăia care îţi spun pe de rost o carte tehnică, iar la un fir dezlipit se uită ca mîţa în calendar. Numai că pînă atunci totul funcţionase perfect, iar pe pilot îl seconda Devi Salla, pe care îl ştiam de o viaţă: ne salvaserăm reciproc pielea de vreo două ori. Era cel mai vechi din echipaj, apucase şi expediţia Tempest, ştii, prima ieşire în spaţiul intergalactic.

Totuşi Skylark începuse să se prăbuşească. Am turat motoarele la maximum. Inutil. Eu am zis să încercăm chiar un salt spaţial. Probabil că ne-am fi sinucis, dar intrasem în panică. Nu aveam stofă de comandant. Tot bătrînul Devi Salla m-a oprit. Şi cădeam tot mai repede. Întîi am crezut că am dat peste o civilizaţie mult mai avansată decît a noastră, dar atunci de ce nu detectam nici o urmă de activitate industrială şi nu găseam măcar o reţea de comunicaţii?

Pînă la urmă, cu destul noroc, am izbutit să aplanetizăm, cam zdruncinat, pe un platou. Ne-am pus costumele spaţiale şi am ţîşnit afară, fiindcă generatorul de plasmă dădea semne că ar vrea să explodeze. Am avut şi noroc: pînă la urmă Skylark n-a explodat. Dar nici n-a mai vrut să se urnească din loc. Mecanicul, Giovanni, un mulatru înalt – ţin minte că avea o eşarfă roşie la gît, nu uita de ea nici atunci cînd îşi punea costumul spaţial, zicea că-i poartă noroc –, Giovanni ăsta a cotrobăit în spatele panourilor de la camera motoarelor şi ne-a zis că exact motoarele sînt terci, deşi el nu pricepe de ce. Pur şi simplu aşa stăteau lucrurile. Închipuie-ţi cum ne-am simţit. Nu puteam spera să supravieţuim pînă la sosirea unei misiuni de salvare. Sau să avem bafta chioară să se alarmeze cineva, că nu mai puteam lua legătura cu nimeni.

Primul lucru pe care l-am făcut a fost să scot baliza de semnalizare de la bordul navei şi s-o instalez acolo, pe platou. Părea un loc bun. Nu puteam să mă obişnuiesc cu ideea că am naufragiat, că tocmai eu am avut ghinionul să rămîn prizonier la mii de ani-lumină de Pămînt, dar aşa stăteau lucrurile. Timp de cinci ani eram la mîna norocului: singura noastră şansă ar fi fost ca vreo navă mai apropiată să prindă semnalul balizei... O şansă la un milion. Ce-i mai înjuram pe cei care pregătiseră Skylark-ul pentru zbor! Cîte nave au fost găsite după piuitul balizei?

— Şi atunci voi...?

— Cu noi a fost o poveste mai încurcată. Ştiam că nu vom fi găsiţi prea repede. Nu ne simţeam foarte optimişti şi nici n-aveam motive, dar speram măcar să supravieţuim o vreme: lumea unde nimeriserăm era locuibilă.

Îmi amintesc şi azi că prima mea reacţie a fost una de furie. Îmi venea să mă năpustesc asupra pilotului, Mathew sau Matty – cum îi ziceam noi –, un tinerel înalt, blond şi păstos. Dacă aş fi semănat măcar pe jumătate cu Giovanni, i-aş fi cărat tolomacului cîţiva pumni în spinare. Aşa... eu am fost cel care i-a luat apărarea, că mecanicul nostru chiar ar fi vrut să-i sară la gît. Am făcut-o fără tragere de inimă, fiindcă Mathew, cam mămăligos şi fără nici un pic de simţ al umorului, era singurul om din echipaj care nu-mi plăcuse de la bun început. Pilot, cică! Cu mulţi dintre ceilalţi mai zburasem şi în alte expediţii sau măcar îi ştiam din auzite. Toţi îşi cunoşteau meseria. După cădere, am fost convins că am intuiţie, că mă pricep la oameni, şi n-am băgat de seamă – sau nu-mi păsa – că şi Matty se simţea vinovat, deşi îl supravegheasem tot timpul în care se chinuise să redreseze nava. Îl vedeam cum se uită la noi cu nişte ochi de cîine bătut, gata să facă orice i-am cere, numai să-l iertăm. Probabil că în sinea lui îşi căuta greşeala, că mintea lui lentă, necoaptă, refăcea cu încăpăţînare manevrele de dinainte de prăbuşire.

— Şi unde greşise tînărul pilot?

— Păi, nu greşise. Vezi tu, oricît de periculoasă şi plină de neprevăzut ar fi, o expediţie spaţială e totuşi ceva inteligibil, raţional, fiindcă se ştie că toţi jucătorii respectă anumite reguli. Şi noi, şi Universul. Fireşte, exista şi necunoscutul, dar numai pentru ca omul să-l exploreze şi să-l integreze în sistem, după aceleaşi legi, cu aceleaşi reguli. Nu zbori pe Marte într-o trăsurică trasă de gîşte. Nu ieşi în spaţiu îmbrăcat în costum de clovn. Nici nu te aştepţi să dai acolo peste un animal verde, cu trompă, care joacă fotbal cu planetele şi te întreabă dacă vii la o petrecere unde îl are ca invitat de onoare pe profetul Mohamed. Eram conştienţi că riscăm, dar cunoşteam riscurile sau credeam că le cunoaştem. Mai mult, credem că Universul le respectă şi el. Dacă am fi nimerit într-o lume pustie şi ne-am fi terminat rezervele de hrană sau am fi fost atacaţi de nişte creaturi bestiale, hidoase şi carnivore, am fi pierit liniştiţi, chiar bucuroşi, na!... oricum, convinşi că totul e-n ordine, fiindcă intra în regulile lumii noastre. Am fi avut parte de o moarte eroică şi normală, iar numele noastre ar fi fost înscrise cu litere de aur undeva pe o placă de marmură neagră. Frumos, nu? Şi poate că ar fi fost mai bine aşa. S-ar fi spus că ne-am îndeplinit menirea. Dar n-am avut noi norocul ăsta...

Noi ne-am trezit într-o lume plină de verdeaţă unde, chiar dacă nu eram botanist, puteam să recunosc brazi obişnuiţi, cu ace verzi şi conuri maronii, multe împrăştiate pe jos, prin iarba rară şi... pămînteană, atît de pămînteană... Ne aflam pe un munte acoperit cu o pădure de arbori verzi şi înalţi, cine să nu-i ştie? Erau brazi şi pini cu două, cu trei, cu cinci ace, tufe de ienupăr, jnepeni... Era ca pe Pămînt, planeta-mamă, pe care pe atunci n-o vizitasem decît de două ori, cu părinţii mei. Fusesem în rezervaţia Pădurea Neagră şi în Jamaica. Însă pe planeta unde căzuserăm totul era mai verde, mai albastru, mai ruginiu decît aici, pe Pămînt. Nici măcar în holofilmele firmelor de turism nu văzusem culori atît de curate şi de vii. Totul părea că străluceşte: şi stîncile gri-metalice, şi verdeaţa vegetaţiei, şi scoarţa întunecată a copacilor, şi cerul albastru-albastru... Aproape că ne venea să renunţăm la costumele spaţiale. Doar că eram totuşi într-o lume străină. N-am făcut-o. Nu imediat.

Primele sunete pe care le-am auzit pe planetă au fost nişte urlete oribile. Nu suna prea încurajator. Îngrijoraţi, am coborît pe o pantă lină – eu în fruntea coloanei – şi, cu armele în mîini, am luat-o în direcţia din care veneau zgomotele. Ne-am strecurat printre tufe şi arbori parcă proaspăt spălaţi de ploaie, de-ţi făceau poftă să-i mîngîi – asta-mi amintesc foarte clar –, am căutat cu privirea în stînga şi-n dreapta şi dintr-odată am nimerit în faţa unei scobituri imense în munte, o grotă la intrarea căreia se afla un om. Nu un umanoid, nu! Un om, un ins spătos şi ars de soare, aproape dezbrăcat, cu un trup foarte bine dezvoltat. În clipa imediat următoare am remarcat că în faţa lui ondula ameninţător o fiară cunoscută şi, brusc, mi s-a părut că asist la proiecţia unui holofilm pentru copii, unul vechi, cum se făceau odinioară pe Pămînt, cu eroi blonzi şi neînfricaţi, cu dragoni semănînd cu tiranozaurii şi cu prinţese legate în lanţuri. Îţi dai seama? Eram primii oameni care călcau pe planeta aia şi uite că dăm peste astfel de făptură! Un tip înalt, cu umeri laţi şi cu pielea bronzată, de culoarea mierii, scos parcă dintr-o reclamă de-a noastră. Singura lui îmbrăcăminte era un şort de piele vărgată, negru cu portocaliu. Torsul gol îi vibra de muşchi. Numai că nu era blond, ci avea nişte plete lungi, negre, prinse sub o banderolă albastră. E drept că n-am văzut nici o fecioară legată pe-acolo, dar am remarcat că tînărul învîrtea pe deasupra capului o spadă imensă, probabil foarte grea, lucind argintiu în bătaia soarelui. Încerca să-i ia capul unui saurian gigant, care se mişca greoi pe pietriş şi încerca să se arunce asupra luptătorului. Fiara scotea urletele înfiorătoare care ne atrăseseră atenţia. Îşi rînjea colţii cenuşii şi-şi ondula nehotărîtă capul mic, aşezat la capătul unui gît lung, parcă de plesiozaur. Un monstru cu cap de găină, asta-i imaginea care mi-a rămas în minte. Tînărul se ţinea la distanţă, aşteptînd momentul cel mai prielnic pentru a lovi. Din cînd în cînd fiara solzoasă şi murdară expira flăcări în jeturi lungi, bine direcţionate, ţintindu-l pe flăcău. Nu ştiu ce metabolism o fi avut creatura, probabil ceva pe bază de metan sau hidrogen, dar sigur nu se pricepea să ţintească prea bine, fiindcă nimerea mereu pe de lături. Eu, după ce am rămas încremenit vreun minut, m-am repezit să-l ajut pe cel care părea reprezentantul speciei raţionale de pe planetă. Am scos laserul de la brîu, m-am apropiat puţin dintr-o parte, am ţintit capul fiarei şi am tras, retezînd ţeasta dinţoasă. Tipul cu spada s-a întors – abia atunci ne-a băgat în seamă – şi-a răcnit:

— Staţi dracului deoparte! Nu vă băgaţi în treburile mele!

Am rămas prostit. Eram gata să alunec pe pietrişul din faţa grotei. De uimire. Îl auzisem perfect, ba chiar mai rău: îl înţelesesem fără nici un fel de traductor. Nici nu aveam aşa ceva. Insul vorbise în limba noastră sau mi se păruse că vorbise aşa. Telepatie? Locuitorii de aici să fi fost telepaţi?

M-am uitat la camarazii mei.

— Aţi auzit? am şoptit în cască.

— Uite! a urlat unul din ei, cred că Giovanni.

Am întors iar capul spre cîmpul de luptă: fiara nu căzuse. Gîtul tăiat, lung şi gri, îi ondula repede într-o parte şi-ntr-alta. Părea într-adevăr un pui de găină gigantic, decapitat. Apoi am văzut cum din ciotul însîngerat, roşu!, ei, de acolo ţîşnesc ca nişte dopuri, unul după altul, alte trei capete, identice cu cel căzut pe grohotiş. Aşa o regenerare rapidă nu mai întîlnisem! Ştiam eu ceva despre sciziparitate, dar asta întrecea orice închipuire... Şi-atunci eroul, insul atletic de care ne apropiaserăm, s-a întors furios spre noi, vociferînd:

— Nu vă amestecaţi, străinilor! Nu-i treaba voastră!

— Ba ajută-mă, străinule bun, că mult bine ţi-oi face şi eu ţie! Nu sînt eu de vină că nebunul ăsta a tăbărît peste mine! am auzit o voce sonoră, gîlgîită, ca din mai multe glasuri, şi mi-a trecut prin cap nebunia că fiara ştie şi ea limba noastră. Ajutaţi-mă şi-o să vă dau tot ce vă doreşte inima!

Aşadar creatura vorbea? Sau era telepată? Dragonul, saurianul, balaurul sau ce-o fi fost... Nu mai pricepeam nimic. Cine ar fi priceput? Am lăsat arma deoparte şi m-am aşezat pe vine, buimăcit. Aşadar, într-o galaxie vecină, dincolo de mii şi mii de stele, se găsea o planetă pe care

se bat eroi umani cu dragoni vorbitori,

ca în poveştile triburilor primitive de pe Pămîntul de acum cinci-zece mii de ani. Sau dădusem peste o lume a telepaţilor, sau halucinam... Şi ăsta era doar începutul! Pînă la urmă, noi, eroii Cosmosului, ne-am holbat prostiţi cum voinicul se avîntă, loveşte, fentează, sare, tăind una după alta cele trei căpăţîni. Sabia îi vîjîia prin aer, iar eu aşteptam să văd cum răsar alte ţeste de plesiozaur. Cred că mi-era şi un pic de ciudă pe încrezutul cu şort de piele. Dar capetele creaturii nu s-au mai regenerat. În schimb, fiara începuse să se vaite şi să zbiere ascuţit la fiecare lovitură, striga şi ne cerea s-o ajutăm, iar eu mă holbam şi încercam să pricep unde nimeriserăm, ce se întîmpla cu noi.

Cînd ultima ţeastă văicărindă a căzut, s-a prăbuşit şi fiara. Greoi, pe o parte, cu un bufnet lung. Trupul lucios s-a umflat ca un balon pînă a explodat, cutremurînd văioaga din faţa grotei şi împroşcîndu-ne cu sînge şi măruntaie vinete. Mi-amintesc că m-am trezit cu o pată urîtă, galben-uleioasă, pe vizorul căştii, dar n-am apucat s-o curăţ. Am auzit rapid un ţiuit ciudat, urmat de un vîjîit pe la urechi: vizorul îmi crăpase, iar în alte locuri în care fusese atins de sîngele şi maţele saurianului vorbitor materialul alb, indestructibil, al costumului spaţial se găurise, se zdrenţuise aproape instantaneu. Ca pînza pătată cu acid. Şi doar fusese testat! M-am simţit ca un cobai pe care experimentul dă greş şi m-a cuprins panica: clar, revizorii de la Centru rasoliseră şi recepţia navei, şi materialul expediţiei. Asta era! Mi-a trecut prin minte că n-o să mai trăiesc prea mult, nici eu, nici Giovanni... parcă mai erau şi alţii, vreo doi-trei, care fuseseră atinşi de resturile fiarei. Doctorul Sandrelli s-a repezit să vadă ce am păţit, mi-a luat pulsul, mi-a cercetat ochii. S-a repezit apoi spre ceilalţi, uitîndu-se cu atenţie la fiecare, întorcîndu-ne pe-o faţă şi pe alta ca pe nişte manechine. Nu înţelegea nici el ce se întîmplase. Necunoscutul...

— Cum vă simţiţi? În ordine, în ordine, mormăia el, trecînd grăbit de la un om la altul. O să mergem la navă să vă fac un control, rezistaţi puţin, numai puţin...

Mie mi se părea că o să mor dintr-o clipă în alta, deşi nu simţeam că m-ar durea ceva. Dar lumile străine sînt perfide, trebuie să fii mereu cu ochii în patru.

Învingătorul s-a îndreptat spre noi, cu sabia în mînă şi cu pieptul stropit de sîngele roşu-întunecat. Al dracului, el nu păţise nimic! L-am auzit adresîndu-ni-se pe un ton arogant:

— Cine sînteţi? Şi cine v-a spus să vă amestecaţi nechemaţi în treburile altora?

Cam greu să-i explici tipului nuanţele. Părea nervos şi bănuitor, aşa că, oricît ar fi fost el de umanoid, m-am îndoit de posibilitatea unui contact paşnic, aşa cum începusem să am dubii şi în privinţa tehnicii noastre avansate. A intervenit Nicky, xenologul, doar asta îi era meseria!

— Tinere, a zis el, iartă-ne că ne-am amestecat nechemaţi – aşa cum bine ai spus –, dar te-am văzut singur în faţa înspăimîntătoarei jivine şi am vrut să te ajutăm. Nimic altceva nu ne-a trecut prin minte, crede-mă. Sîntem străini de locurile acestea şi nu vă ştim obiceiurile, pe la noi însă aşa se face. Dacă vei fi aşa de bun să ne ierţi şi să ne îndrumi în vreun fel, noi ţi-am rămîne recunoscători.

Tînărul ne-a privit mîndru şi s-a rezemat în spadă, cu un aer nepăsător. Era totuşi încurcat, fiindcă a durat ceva timp pînă să găsească un răspuns. În cele din urmă am intrat totuşi în vorbă cu el.

Se numea Brave Soul şi, dacă am înţeles noi bine, era prinţ, fiu de rege. Numele lui se născuse din imaginaţia dezlănţuită a unei regine-mamă cu veleităţi de poetesă. Am aflat că nici fraţii, nici surorile lui nu stăteau mai bine. Brave Soul ne-a pomenit de fratele lui, Diamond Heart, de surioara pe care o chema Sweet Surrender, de un alt frate, Rainbow Kiss; la ei în familie nu se purta decît aşa ceva. Şi cum de se luase la harţă cu animalul care ne-a distrus încrederea în armele noastre?

— E o poveste mai lungă. Eu am plecat din împărăţia tatălui meu, slăvitul rege Dorwan, ca să-mi caut soţie de neam ales. Bestia pe care aţi văzut cum am răpus-o mi-a ieşit cu viclenie în cale, dar sînt sigur că în toată povestea e mîna răutăcioasei Vickyia, vrăjitoarea blondă din Munţii Negri. Şi doar... (aici a ezitat puţin) doar mi-a spus căluţul meu să nu mă cert niciodată cu femei la drum. Acum ce o să pot spune dacă o fi să mai dau ochi cu tata, cînd l-am lăsat fără murgul lui din tinereţe?

I-a spus căluţul lui? Conversa cu cabalinele, sau ce-o fi avut el, pe drum? De fapt... dacă şi animalul ăla solzos vorbise cu noi... Măcar că lucrurile păreau să se lege, totul devenea în realitate şi mai nebulos.

— Dar voi, oameni neoameni, cu capete lucioase, voi de unde veniţi? Şi ce gînduri aveţi pe aici?

Era deja suspicios.

— Noi venim de departe, tinere voinic, de tare departe. Ştii, cu ochiul nu poţi vedea şi nici cu gîndul nu ţi-e uşor a străbate pînă acolo.

Brave Soul s-a strîmbat vizibil, privindu-ne atent pe fiecare, dar nu l-a întrerupt pe Nicky. Dovedea bună-creştere. Poate îl şi speriasem puţin: eram necunoscuţi, străini, ciudaţi. El chiar credea că de fapt casca de la costum e ţeasta noastră. Pe atunci nici noi nu bănuiam cît de mult îi semănăm.

— Crede-mă, sîntem cu totul străini de locurile acestea. Ai văzut că nici nu ştim obiceiurile, a continuat Nicky. Nu le cunoaştem. N-a avut cine să ni le spună. Am venit cu... cu o pasăre de oţel. Ea s-a prăbuşit pe un platou din apropiere. Mă tem că de acum înainte n-o să ne descurcăm. O să ne rămînă oasele împrăştiate prin cine ştie ce colţ de munte. O să pierim neştiuţi de nimeni. Poate dacă ai vrea să ne ajuţi...

Prinţul părea destul de dornic s-o facă. Nicky ne-a zis mai apoi că spera să accepte: aşa se cuvenea să reacţioneze cei de felul lui Brave Soul. Nu l-am mai întrebat de unde ştia. Nicky... Era şi el o figură! De fapt, nu înţelesesem niciodată de ce fiecare expediţie trebuie să aibă un xenolog la bord. Xenologul nu face nimic altceva decît să aştepte întîlnirea cu nişte extratereştri despre care nu ştie, bineînţeles, nimic. Recunosc acum că Nicky se pricepea. Nu ştiu dacă la extratereştri, dar la oameni cu siguranţă. Nu-l cunoscusem înainte de expediţia asta. Era un ins mustăcios, cu o faţă de cal alungită şi gravă, şi dădea tot timpul din mîini. Ca om îmi cîştigase încrederea pe la începutul expediţiei, cînd reuşise să-l împace pe Giovanni cu Rosvanoff, cartograful şi geologul nostru. Giovanni era greu de împăcat: dacă se supăra pe cineva, rămînea bosumflat pînă cînd celălalt îi dădea dreptate. Ce-i drept, după aceea uita. Pe Rosvanoff îl ştiam tot din expediţia pe Epsilon-7. Ţin minte că înţepenise vreo zece zile într-o zonă vulcanică, extrem de periculoasă, numai ca să demonstreze nu ştiu ce ipoteză despre mişcarea tectonică a planetelor mici. Un ins înalt şi cu trăsături delicate, bărbat frumos, dar foc de arţăgos, nu degeaba se luase la harţă cu Giovanni. Îmi amintesc cum se mai uitau femeile de pe staţie după el! Participase la vreo cinci expediţii şi de fiecare dată lăsa în urmă patru-cinci frumuseţi înlăcrimate. Între expediţii, că astea erau viaţa lui, apucase să se căsătorească şi să divorţeze de vreo opt ori.

Îţi ziceam că Nicky se pricepea să-i ia pe oameni. S-a descurcat frumuşel şi cu prinţul.

— O să vă îndrum, dacă asta vi-e rugămintea, ne-a aruncat acesta. Numai să mai zăboviţi o vreme, cît îmi termin eu treaba.

După care a sărit sprinten peste resturile creaturii tricefale şi s-a strecurat în grota din care presupun că ieşise fiara. L-am aşteptat cu răbdare. N-a durat foarte mult. Mă întreb şi acum de unde a făcut rost de lumină ca să se descurce în întunericul dinăuntru, dar la un moment dat l-am auzit blestemînd cu foc. Ecoul vocii i-a ajuns pînă la noi. Mi-ar fi jenă să repet exact tot ce-a spus, deşi ţin minte cuvintele. Faptul că extraterestrul înjura ca şi noi m-a surprins mai tare decît felul cum arăta. După vreun minut a apărut în gura peşterii cu un fel de sul care ardea puturos şi scotea un fum negru. Chipul i-era întunecat de funingine şi de supărare.

— Ce s-a întîmplat? l-a abordat cu delicateţe Nicky. Ce ai acolo?

— S-a întîmplat o ticăloşie! Ori sînt eu mai fără noroc ca alţii. Da, mai bine îl ascultam pe bătrînel.

— Bătrînel? am întrebat eu nedumerit.

— Da, căluţul meu, Bătrînelul, aşa i-am zis. Da’ el nu se supăra, s-a grăbit să adauge prinţul. Doar i-a purtat şi pe tata, şi pe bunicul... El mi-a spus că n-are rost să mă încurc cu balaurul ăsta, şi eu numai în ciuda Vickyiei am făcut-o, să crape de ciudă, vrăjitoare afurisită! Acum am rămas şi fără Bătrînel...

Pînă la urmă am aflat toată istoria, una încîlcită şi trăsnită, dar nu ultima de felul ăsta. Din cîte ştia Brave Soul, balaurul ăsta, ca orice balaur, trebuia să păzească o comoară, iar prinţului îi căşunase să pună mîna pe ea.

— Ce fel de comoară? a întrebat Nicky.

— Ei, ce comoară? a mormăit tînărul, de parcă era o informaţie la mintea cocoşului. Nestemate, vase de aur, poate vreo fecioară prizonieră, ce ştiu eu? Cine nu ştie că balaurii păzesc comori şi răpesc fecioare? Ori şi una, şi alta. Ori nici una, mormăi el, uitîndu-se amărît spre zdrenţele rămase din adversarul său.

Aşa deci: pe aici se purtau şi fecioarele! Din cîte am priceput, calul ăla vorbăreţ şi extrem de longeviv îl avertizase că toată lumea îl ştia pe balaurul de pe munte ca fiind sărac şi puţin ţicnit. Nimeni nu voia să se încurce cu el. Tot calul îi spusese că şi bunicul prinţului îl înfruntase odinioară, dar nu-l omorîse şi nici nu-i luase comoara, ba chiar împrăştiase vestea că nu merită să-ţi baţi capul cu o astfel de creatură. Pe vremea cînd îşi desăvîrşea cariera de erou, tatăl lui Brave Soul nici nu se obosise să calce pe aici. Numai fiul său, mai încăpăţînat şi, probabil, mai suspicios, o pornise călare prin munţii din zonă şi se luase la harţă cu fiara, care nici una, nici două, îi prăjise calul în cîteva secunde.

— Cine a mai văzut fiu de rege umblînd pe jos! se jeluia neascultătorul voinic. Iar