Hiromi Kawakami, Furudogu Nakano Shoten

Copyright © 2005, Hiromi Kawakami

All rights reserved

© 2015 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-5686-8

ISBN PDF: 978-973-46-5687-5

ISBN print: 978-973-46-5569-4

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: © iStockphoto.com/jcrosemann

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

HIROMI KAWAKAMI (n. 1958, Tokyo) este una dintre cele mai populare romanciere japoneze în Occident. A absolvit Ştiinţe Naturale la Colegiul Ochanomizu şi a predat biologia pînă în 1994, cînd debutează în volum cu Kamisama (Dumnezeu). În 1996 obţine Premiul Akutagawa pentru Hebi wo fumu (Păşind pe un şarpe). În 2000 publică romanul Oboreru (Înec), care primeşte premiul japonez pentru literatură feminină şi premiul Ito Sei, iar următoarea sa carte, apărută în 2001, Sensei no kaban (Vreme ciudată la Tokyo, Polirom, 2015), e recompensată cu Premiul Tanizaki. Romanul Furudōgu Nakano Shoten (Prăvălia de mărunţişuri a domnului Nakano) apare în anul 2005. Hiromi Kawakami a mai publicat ulterior volumele Manazuru (2006, premiul MEXT pentru Arte), Nishino Yukihiko no koi to bōken (Cele zece iubiri ale lui Nishino, 2006; Polirom, 2015) şi Pasuta Mashīn Yūrei (Fantomele maşinii de tăieţei, 2010). Romanul Cele zece iubiri ale lui Nishino a fost ecranizat în 2014. Hiromi Kawakami a fost omagiată în 2007 de Ministerul Educaţiei din Japonia pentru romanul Manazuru, iar în 2012 şi 2014 s-a aflat pe lista scurtă a finaliştilor la Man Asian Literary Prize şi Independent Foreign Fiction Prize cu traducerea romanului Vreme ciudată la Tokyo.

Plicul A4

„Păi, așa deci.“ Ăsta-i ticul verbal al domnului Nakano. Chiar adineauri m-a surprins, spunându-mi:

— Păi, așa deci. Îmi dai, te rog, sosul de soia de-acolo?

Veniserăm toți trei să luăm prânzul. Domnul Nakano a comandat un meniu fix cu porc prăjit și ghimbir, Takeo a luat un meniu fix cu pește fiert, iar eu am cerut curry cu orez. Porcul și peștele au sosit imediat. Domnul Nakano și Takeo au început să mănânce, desfăcând cu o pocnitură bețișoarele chinezești din lemn aflate în cutia de pe masă. Takeo a șoptit „Eu nu mai aștept“, dar domnul Nakano a început să-nghită grăbit, fără să spună nici măcar o vorbă. Mi-au adus și mie farfuria de curry cu orez și, tocmai când ridicam lingura la gură, domnul Nakano a exclamat:

— Păi, așa deci!

— Nu-i cam nepotrivit să spuneți dintr-odată „Păi, așa deci“? am întrebat eu.

Domnul Nakano a așezat bolul cu orez pe masă.

— Am spus eu „Păi, așa deci“?

— Ați spus, a murmurat Takeo dintr-o parte.

— Păi, așa deci. N-am zis așa ceva!

— Ia uitați! Tocmai ce-ați zis-o iar!

— Ah! a exclamat domnul Nakano, scărpinându-se în cap cu niște gesturi exagerate. Se vede că-i o vorbă de-a mea.

— Ciudată vorbă, nu?

I-am întins sticluța cu sos de soia și, după ce şi-a turnat un pic, s-a apucat să ronțăie feliile de ridiche murată.

— Chiar dacă nu spun cu voce tare totul, în capul meu eu vorbesc întruna. În mintea mea A devine B, ceea ce duce la C, iar apoi la D. Și când să dau glas acelui D, mă trezesc spunând „Păi, așa deci“.

— Aha, deci asta era, spuse Takeo, turnând peste orez zeama rămasă de la peștele fiert.

Eu și Takeo lucrăm împreună la magazinul domnului Nakano. În partea de vest a orașului Tokyo, într-un cartier mărginaș, plin de studenți, domnul Nakano ține de vreo douăzeci și cinci de ani o prăvălie de mărunţişuri. La început se pare c-ar fi lucrat la o firmă mare de produse alimentare, dar umblă vorba că a renunțat imediat. Era vremea în care era la mare modă expresia „a te lăsa de slujba de conțopist“, dar de fapt el nu lucrase niciodată atât de mult încât să poată fi numit conțopist. Pur și simplu renunțase și cred că o făcuse de rușine. Cu o voce domoală, mi-a explicat asta într-o pauză, la magazin.

— Ăsta nu-i anticariat. E o prăvălie de mărunţişuri, magazinul nostru, mi-a spus el la interviul de angajare.

Angajăm personal cu program redus. Interviul se poate susține oricând, scria pe o hârtie neagră, lipită pe geamul prăvăliei. Deși scria „oricând“, dacă intrai în magazin, șeful îți spunea: „Interviul e pe 1 septembrie, la ora două după-amiază. Să nu cumva să întârziați!“. Acest șef, care-ți dădea o impresie ciudată când îl vedeai așa slab, cu barbă și cu o pălărie împletită, era domnul Nakano.

Nu anticariat, ci prăvălie de mărunţişuri. Şi exact asta era magazinul lui: prăvălie de mărunţişuri. De la măsuțe joase, ventilatoare vechi și aparate de aer condiționat până la veselă – obiecte folosite de obicei prin gospodărie începând cu a doua jumătate a perioadei Shōwa¹ –, toate erau înșirate într-un spațiu mic și înghesuit. Înainte de prânz domnul Nakano ridica obloanele și, cu țigara în colțul gurii, aranja pe băncuța de lemn din fața magazinului mărfurile care trebuiau să atragă clienții înăuntru: felurite farfurioare cu modele mai elegante, felinare de mână cu un design oarecum artistic, prespapieruri făcute din imitație de onix, în formă de țestoasă sau de iepure, mașini de scris vechi. Când mai cădea câte un pic de scrum din țigara aprinsă pe prespapierul în formă de țestoasă, domnul Nakano îl ştergea îndârjit cu marginea șorțului negru, fără de care nu-l vedeai niciodată.

De obicei, până după prânz stă și domnul Nakano în magazin, dar pe urmă rămân doar eu. Takeo și domnul Nakano ies să „preia marfă“. Cum o spune și numele, „să preiei marfă“ înseamnă să aduni lucruri de prin casele clienților. Cel mai adesea, asta presupune să te ocupi şi de bunurile rămase după decesul capului familiei. Obiectele ce nu mai pot fi împărțite între membrii familiei, hainele sau alte nimicuri, toate sunt aduse laolaltă în magazinul domnului Nakano, care, plătind pe ele până la zece mii de yeni, achiziționează suficient cât să umple aproape complet o camionetă. Lucrurile care par a avea oarecare valoare sunt păstrate, iar ce rămâne se aruncă, așa încât clienții îi cheamă „să preia marfă“, plătind de fapt tariful pentru ridicarea gunoiului de mari dimensiuni, cu gândul că e mai bine așa decât să le arunce pur și simplu. Am înțeles de la Takeo că, deşi primesc o sumă mică de bani, de obicei clienții însoțesc camioneta la plecare fără a se plânge de ceva, dar câteodată apar și unii care fac gălăgie că au primit prea puțin.

Takeo fusese angajat pentru felul ăsta de treabă cu puțin înaintea mea și deja mergea de unul singur la preluat marfă atunci când era vorba doar de câteva lucruri.

Simțindu-se foarte nesigur pe el când domnul Nakano l-a trimis pentru prima oară singur, Takeo l-a întrebat:

— Cum fac cu prețurile?

— Păi, așa deci. Le pui și tu cu aproximație. Doar ai tot văzut cum fac eu, nu?

Pe atunci Takeo lucra la prăvălie abia de vreo trei luni și cam asta era toată experiența lui la stabilirea prețurilor și, de altfel, la orice altceva. La început ai fi zis că domnul Nakano e un om care vorbește vrute și nevrute, dar dacă te uitai cum prosperase magazinul aşa, pe neaşteptate, poate că nu vorbea degeaba. Takeo a ieșit timid din magazin, însă când s-a întors, avea iarăși atitudinea lui de fiecare zi:

— N-a ieșit mare lucru.

Auzind că dăduse trei mii cinci sute de yeni, domnul Nakano a dat de câteva ori din cap, dar când s-a uitat în cutii, a făcut ochii cât cepele.

— Takeo, ce să zic… e cam ieftin. De asta nu-i bine să trimiți începători, a spus el râzând.

Se pare că vasele din cutiile acelea s-au vândut mai apoi cu trei sute de mii de yeni. Și asta am auzit-o tot de la Takeo. Pentru că la magazinul domnului Nakano nu se vindeau de obicei asemenea lucruri, le-au vândut mai departe la un târg de obiecte de epocă ținut la un templu. Sub pretextul că vrea să ajute, fata cu care se întâlnea pe atunci Takeo s-a ținut după ei până la tarabele din târg. Dacă asemenea vase mizerabile se pot vinde cu trei sute de mii de yeni, n-ar fi mai bine ca Takeo să-și deschidă propria lui prăvălie de mărunţişuri? Atunci ar putea să locuiască și el singur, nu? L-a tot sâcâit ea așa pe Takeo și nu știu dacă a fost sau nu din cauza asta, dar foarte curând după aceea ei doi s-au despărțit.

E un lucru rar ca noi trei – domnul Nakano, Takeo și cu mine – să luăm masa împreună. Domnul Nakano e ba după marfă, ba pe la licitații, ba pe la alte întâlniri, iar Takeo, după ce vine de la preluat marfă, nu mai pierde deloc vremea și pleacă acasă. Faptul că ne-am adunat toți trei s-a datorat expoziției personale a lui Masayo, sora mai mare a domnului Nakano, expoziție la care am mers împreună.

Masayo e o femeie de vreo cincizeci și cinci de ani și e singură. Umblă vorba că familia domnului Nakano s-a numărat printre foştii mari proprietari de terenuri din oraș, dar cu vreo generație înaintea lui a început declinul. Cu toate acestea, din banii luați de pe închirierea casei, Masayo încă o mai duce de azi pe mâine. „Viață de artist“, spune câteodată domnul Nakano, parcă luându-și sora în derâdere, dar asta nu înseamnă nicidecum că nu ține la ea. Expoziția personală a lui Masayo era într-o mică galerie de la etajul întâi al unei cafenele din fața gării, numită Posy². Expoziția de acum se chema Păpuși originale.

Expoziția ei anterioară, deschisă nu cu mult timp în urmă, se numise Culorile dumbrăvii. „Culorile“ erau frunze culese din păduricea de la marginea orașului și transformate în vopseluri. Dacă o ascultai pe Masayo, erau niște culori foarte „șic“. Dacă ascultai impresia lui Takeo despre operele acelea de artă, așa cum mi-a spus-o mai târziu, înclinându-și capul într-o parte, erau niște culori „cam ca la W.C.“ Masayo culesese din aceeași pădurice și niște crengi de copac care acum se legănau, atârnate de tavanul sălii de expoziție. Cu fiecare pas pe care-l făceai prin labirintul format din crengile acelea și din niște valuri de pânză suspendate, simțeai cum capul și brațele îți sunt învăluite, iar atunci capitulai, lăsându-te în voia sorții. Asta era versiunea domnului Nakano.

La expoziția de acum pe tavan nu mai atârna nimic, în sală fiind doar niște măsuțe aliniate frumos, pe care Masayo așezase păpușile, însoțite și de scurte descrieri, cum ar fi „Libelulă de seară“ sau „Stând în grădină“, totul fiind astfel cât se poate de firesc. Takeo s-a plimbat prin sală cu un aer absent, în timp ce domnul Nakano a luat păpuşile la rând și le-a răsucit pe toate părțile. Lumina amiezii, ce răzbătea prin fereastră, făcea ca în camera încălzită obrajii lui Masayo să se înroșească.

Domnul Nakano a cumpărat păpușa cea mai scumpă de-acolo, iar eu am luat câteva din păpușelele în formă de pisică ce umpleau coșul de lângă recepție. Petrecuți de Masayo din capul scărilor, am ieșit tustrei în stradă.

— Eu mă duc la bancă, a spus domnul Nakano și a dispărut într-o clipită în dosul ușilor automate ale băncii, care se afla chiar în fața ochilor noștri.

— Ca-ntotdeauna.

Spunând asta, Takeo și-a înfundat mâinile în buzunarele pantalonilor săi lăbărțați și a luat-o din loc.

Azi Takeo şi-a planificat să meargă după marfă până la Hachioji³. Clienții din Hachioji, spune domnul Nakano, sunt niște bătrâne care ne sună aproape în fiecare zi şi se plâng mereu că, imediat după moartea fratelui lor mai mare, neamuri care nu și-au arătat fața până atunci au început să vină pe rând și să ia pe furiș din cărțile vechi și din obiectele de artă adunate de acesta. „Da… asta e… da… vom verifica“, le răspunde politicos de fiecare dată domnul Nakano. Nici măcar o dată nu și-a arătat intenția de a le închide telefonul. „Asta-i afacerea noastră“, ne spune el, făcându-ne cu ochiul, când pune telefonul jos, după ce ascultă cu răbdare câte o jumătate de oră plângerile lor. Însă, cu toate că pare a acorda mare atenție problemelor acestor bătrâne, nu dă semne că s-ar duce să le ridice lucrurile.

— Pot să mă duc eu, de unul singur? l-a întrebat Takeo.

— Păi, așa deci. Pune și tu un preț mai mic, da? Dacă-i prea ridicat, bătrânele or să se sperie, iar dacă-i prea scăzut, tot nu-i bine, a răspuns el, trecându-și mâna prin păr.

După ce am ajuns la magazin, am ridicat obloanele, imitând gesturile domnului Nakano din fiecare zi, apoi am aranjat pe băncuță mărfurile ce urmau să atragă clienții, iar între timp Takeo a scos camioneta de două tone din garajul din spate. I-am strigat „Drum bun!“, iar el, ambalând motorul, m-a salutat. Lui Takeo îi lipsește vârful degetului mic de la mâna dreaptă. Mâna aceea și-a fluturat-o el spre mine în semn de salut.

— Tu ești din ăia? se pare că l-ar fi întrebat odată direct domnul Nakano⁴.

— Dacă eram într-adevăr din ăia, nu v-ați afla în mare pericol? i-a spus Takeo după ce a început să priceapă cam cum era mersul lucrurilor la magazin.

— Când ai o afacere ca asta, ajungi să-ți dai seama cam cu ce mușterii ai de-a face, a răspuns râzând domnul Nakano.

Cât despre degetul lui Takeo, și-l prinsese într-o ușă de fier. Cel care îi făcuse asta era un coleg de clasă care timp de trei ani de zile, cât au mers la liceu, l-a chinuit încontinuu pe Takeo, spunând mereu: „Existența lui Takeo îmi face greață“. Takeo s-a retras de la școală cu o jumătate de an înainte de a absolvi liceul, pentru că, după incidentul cu ușa de fier, a simțit că „viața chiar e periculoasă“. Iar responsabilii de la școală și părinții s-au făcut că nu bagă de seamă. Retragerea de la şcoală a părut să fie provocată de nenumăratele lui nesăbuințe, care de altfel erau un mod de a fi al lui Takeo. Chiar și așa, Takeo spunea mereu: „Am avut noroc că am putut să renunț la școală!“. Cel care l-a făcut să simtă că „viața e periculoasă“ a mers mai departe, a studiat la o universitate privată și se pare că anul trecut a intrat într-o firmă bunicică.

— Asta nu te scoate din sărite? l-am întrebat eu odată.

Ridicând ușor colțul gurii, Takeo mi-a răspuns:

— Și dacă mă enervează, o să se schimbe ceva?

— Adică cum „o să se schimbe“? am continuat eu cu întrebările.

— Tu nu-nțelegi așa ceva, Hitomi, a zâmbit Takeo. Ție-ți plac cărțile. Mintea ta e complicată. A mea e simplă.

— Și mintea mea e simplă, am răspuns eu, iar el a început să râdă.

— Dac-o luăm așa, a zis, da, ești destul de simplă, Hitomi.

Capătul fără vârf de la degetul mic al lui Takeo era neted. Takeo ne explicase că doctorul de la spital i-ar fi spus că nu e predispus la cicatrici și că de asta rănile i se vindecă frumos.

După ce am petrecut din priviri camioneta, m-am așezat pe un scaun de lângă casa de marcat și am început să citesc o carte apărută într-o ediție de buzunar. În decursul unei ore au venit trei clienți, iar unul a cumpărat niște ochelari vechi. Te-ai gândi că ochelarii, dacă nu au dioptriile potrivite, nu folosesc la nimic, dar, în chip surprinzător, la magazinul domnului Nakano ochelarii vechi erau la mare căutare.

— Îi cumpără tocmai fiindcă n-au nevoie de ei, spune el întotdeauna.

— Așa să fie oare? întreb eu.

— Ție-ți plac lucrurile folositoare, Hitomi? m-a întrebat odată, zâmbind atotcunoscător.

— Îmi plac, da.

Domnul Nakano și-a suflat nasul.

— O farfurie folositoare, un raft folositor, un bărbat folositooor… s-a pornit el să cânte dintr-odată, cu o intonație ciudată, de m-a și speriat.

După ce a plecat clientul cu ochelarii vechi, n-a mai venit nimeni. Nici domnul Nakano nu mai venea odată de la bancă. Cică ar avea o femeie. Când zice că se duce la bancă, de fapt e vorba de o femeie, s-a scăpat într-o zi Takeo. Cu câțiva ani în urmă domnul Nakano se căsătorise pentru a treia oară. Din prima căsnicie avea un băiat de facultate, din a doua, o fată de școală primară, iar cu a treia soție avea un băiețel de şase luni. Și, pe lângă toate astea, acum mai avea și „o femeie“?

— Hitomi, tu ai prieten? m-a întrebat odată domnul Nakano.

Nu părea că ar vrea cu tot dinadinsul să știe. M-a întrebat ca și cum ar fi vorbit despre vreme, în timp ce sorbea dintr-o ceaşcă de cafea, stând în picioare lângă casa de marcat. A pronunțat cuvântul „prieten“ cu aceeași intonație ciudată ca atunci când începuse să cânte.

— Am avut un timp, dar acum nu mai am, i-am răspuns.

N-a spus decât „Aha“ și a dat din cap. N-a mai întrebat nimic – nici ce fel de om era, nici când v-ați despărțit.

— Dumneavoastră cum v-ați cunoscut soția de-acum? i-am întors eu întrebarea, la care el mi-a răspuns:

— Secret.

— Dacă-mi spuneți că-i un secret, o să-mi vină să-ntreb și mai multe, nu? am continuat eu.

Domnul Nakano m-a privit îndelung.

— De ce vă uitați așa fix?

— Hitomi, nu-i nevoie să facem conversație de formă.

E drept, nu cred că voiam cu adevărat să-l întreb despre începuturile poveștii lui de dragoste cu soția. Un proprietar de nepătruns. „Astfel de lucruri prind la femei.“ Așa mi-a șoptit Takeo pe furiş ceva mai târziu.

Domnul Nakano nu se mai întorcea odată și nici nu mai intra vreun alt client, iar Takeo era plecat la Hachiōji. N-aveam nimic de făcut, așa că citeam.

În ultima vreme avem un client care vine doar când am eu singură grijă de magazin. E un bărbat care pare a fi cam de-o seamă cu domnul Nakano sau, poate, un pic mai vârstnic. Am crezut că-i o întâmplare că vine întotdeauna când sunt doar eu acolo, dar se pare că nu e așa. Dacă vede că domnul Nakano este înăuntru, se fâstâcește și iese. Cum dispare domnul Nakano, cum se-ntoarce imediat înăuntru.

— Clientul ăsta vine des? m-a întrebat o dată domnul Nakano.

Am dat din cap că da.

În ziua următoare, încă de pe la prânz, domnul Nakano trebăluia zgomotos prin încăperea din spate. Târziu după-amiază, bărbatul a intrat în magazin și s-a tot învârtit cu un aer distrat între casa de marcat, unde stăteam eu, și intrarea în prăvălie. Domnul Nakano îl supraveghea din magazie. Când s-a apropiat de casă, domnul Nakano s-a repezit înăuntru și, cu un zâmbet curtenitor, a început să-i vorbească. A fost prima dată când am auzit vocea acelui bărbat. Într-un sfert de oră, cât au vorbit, domnul Nakano a scos de la el că locuiește într-un oraș din apropiere, că îl cheamă Tadokoro și că este colecționar de săbii.

— La magazinul nostru nu ținem astfel de obiecte, i-a spus domnul Nakano.

Ciudat, căci pe firmă era scris „Prăvălie de mărunţişuri“.

— Da, de acord. Dar sunt lucruri interesante, nu? i-a răspuns Tadokoro, arătând către un colț unde erau niște jucării Glico⁵ din perioada Shōwa și niște reviste pentru femei casnice.

Tadokoro era un bărbat bine. Avea o urmă de barbă pe față, iar dac-ar fi fost puțin mai slab, ar fi semănat cu unul din actorii aceia francezi. Mi-a atras atenția vocea lui, cu o tonalitate un pic cam înaltă, dar felul în care vorbea era calm și reținut.

La câtva timp după ce Tadokoro a plecat din magazin, domnul Nakano ne-a spus:

— Clientul ăsta n-o să mai dea o vreme pe aici.

Când am șoptit că mi se păruse că vorbesc ca doi prieteni, domnul Nakano și-a lăsat capul într-o parte. Iar când l-am întrebat de ce, domnul Nakano nu mi-a răspuns. A spus doar că pleacă la bancă și a ieșit din magazin.

După cum prezisese domnul Nakano, Tadokoro nu s-a mai arătat vreo două luni. Dar după aceea a început iarăși să pândească momentul când acesta lipsea și să intre doar atunci în magazin. Dacă ni se întâlneau privirile, ne spuneam „Bună ziua“, iar când ieșea, ne spuneam „Pe curând“. Practic, nu vorbeam mai nimic, dar cât timp Tadokoro era în magazin, aveam senzația că aerul devine greu. Aveam și alți câțiva clienți stabili și toți intrau și ieșeau spunând „Bună ziua“ și „Pe curând“, însă impresia produsă de Tadokoro era cu totul alta. Takeo și Tadokoro s-au întâlnit de două ori.

— Ce crezi despre el? l-am întrebat eu.

Takeo a căzut puțin pe gânduri, dar după o vreme mi-a răspuns doar:

— Nu-i chiar așa de respingător.

Cum adică „Nu-i chiar așa de respingător“? Când l-am întrebat asta, și-a lăsat privirea în jos și n-a mai spus nimic. Cât timp Takeo a stropit trotuarul din fața magazinului, m-am tot gândit ce-o fi însemnând „așa de respingător“. Aveam senzația că reușesc oarecum să pătrund sensul acelor vorbe, dar probabil că Takeo și cu mine înțelegeam prin asta lucruri diferite. După ce a terminat de stropit trotuarul, Takeo a luat găleata goală și, pe când se ducea în spate, l-am auzit murmurând „Unul care e interesat doar de propria persoană. Și mai e și nesuferit!“, dar n-am priceput ce voia să spună cu „unul interesat doar de propria persoană“.

Neavând nimic de făcut, citeam o carte. Tadokoro și-a făcut apariția și azi. Aerul din magazin a devenit greu într-o clipită. Imediat cum a ieșit din magazin cuplul care cumpărase o vază de cristal, Tadokoro s-a apropiat de casă.

— Azi ești singură? m-a întrebat.

— Da, i-am răspuns eu precaută.

Tadokoro făcea ca aerul greu să mă învăluiască mai puternic ca de obicei. Mi-a vorbit un timp despre vreme și mi-a înşirat ultimele știri. Era prima dată când vorbeam așa de mult.

— Ascultă, am ceva ce-aș vrea să vând, a tăiat el dintr-odată firul conversației.

Între timp ajunsesem să stabilesc și eu prețuri pentru flecuștețele pe care le aduceau clienții spre vânzare direct la magazin. Însă dacă era vorba de veselă, de produse electronice sau de jucării Glico pentru colecționari pasionaţi, doar domnul Nakano putea fixa prețul.

— Ăsta.

Spunând asta, Tadokoro a scos un plic mare.

— Ce aveți aici? am întrebat eu.

Tadokoro a pus plicul lângă casă şi mi-a spus:

— Mai întâi uită-te.

Dacă ți se spun lucruri ca „mai întâi“, ai senzația că n-o să te poți abține să te uiți.

— Așa ceva, în lipsa proprietarului… am încercat eu să zic.

Dar Tadokoro s-a dat mai aproape de casă şi mi-a făcut cu ochiul.

— „Așa ceva…“! Nici nu te-ai uitat încă. Uită-te mai întâi, bine?

Nu mai aveam de ales, așa că am băgat degetele în plic. Înăuntru era o bucată de carton de aceeași mărime cu plicul. Era foarte bine fixată acolo și n-am putut s-o scot ușor. Mai era și el, care se holba la mine, așa că mișcarea degetelor mele a devenit și mai stângace. Când în sfârșit am reușit, am scos două coli de carton prinse laolaltă cu bandă adezivă. Între ele era ceva.

— Deschide și uită-te! m-a îndemnat Tadokoro cu o voce calmă.

— Dar banda adezivă o să…

— E în regulă.

Spunându-mi asta, a împins în afară, cu un pocnet, lama unui cutter pe care îl ținea în mână și pe care nu știu când îl scosese și a tăiat cu îndemânare banda adezivă. Acel cutter părea o prelungire a mâinii lui. Iar mișcarea a fost atât de elegantă! Am simțit ceva bolborosindu-mi undeva în stomac.

— Ia, uite, uite! O să înveți ceva din asta, așa e firesc…

În timp ce îmi înșira astfel de fleacuri, Tadokoro a tăiat banda. Credeam că o să desfacă pur și simplu cele două coli cartonate, dar el nu dădea semne că o să mai facă altceva. Am apucat colile cu degetele și, când le-am desprins, au ieșit la iveală niște fotografii alb-negru. Erau niște poze cu un bărbat și o femeie dezbrăcați și încolăciți unul în jurul celuilalt.

— Ce-s astea? a fost primul lucru pe care l-a spus domnul Nakano.

— Ceva… Par niște fotografii vechi, nu? a fost impresia lui Takeo.

Întorcându-se spre mine, care rămăsesem cu colile în mână, uluită de felul cum mă păcălise, Tadokoro mi-a aruncat „Mai vin. Tu fixează un preț, da?“ și a ieșit rapid afară.

Strigătul de uimire pe care îl scosesem în clipa când am văzut fotografiile părea să fi fost aspirat chiar în același moment de corpul lui Tadokoro. Țin minte iluzia optică pe care am avut-o, în care trupul lui mic se ridica și se lățea în aer asemenea unei coloane de fum.

După ce a plecat, m-am uitat iar la fotografii. Erau numai compoziții prostuțe. Și cei doi care pozau ca modele păreau a fi nişte oameni de prin partea locului. Erau zece bucăți cu totul. Le-am luat în mână pe fiecare în parte și le-am privit îndelung. Am găsit una care mi-a plăcut. Era o poză mai deosebită, în care, în lumina amiezii, bărbatul și femeia, cu hainele pe ei, îi dezvăluiau privitorului doar posteriorul lor dezgolit. Fundalul era o alee cu bărulețe și mici taverne înghesuite unele într-altele. Toate obloanele erau trase, iar în fața magazinelor erau scoase tomberoane mari de plastic. Pe aleea asta mică și prăfuită cei doi își dezveleau posterioarele mari și coapsele groase.

— Hitomi, ție îți place arta? m-a întrebat domnul Nakano, făcând ochii mari când i-am arătat acea fotografie.

Apoi, luând în mână pozele în care cei doi, complet dezbrăcați, erau așezați în fața unui scrin, domnul Nakano mi-a spus:

— Mie-mi plac astea mai clasice.

Părul femeii ce ședea cu ochii strâns închiși pe genunchii bărbatului era frumos aranjat.

Takeo s-a uitat politicos la toate cele zece fotografii.

— Nici el, nici ea nu arată bine.

Spunând acestea, a pus teancul înapoi pe masă.

— Ce facem cu ele? am întrebat.

— I le înapoiez eu lui Tadokoro, a răspuns domnul Nakano.

— La magazin nu s-ar putea vinde? a intervenit Takeo.

— Sunt făcute cam de mântuială. Nu sunt lucruri de calitate.

Cu asta s-a încheiat discuția. Domnul Nakano a pus din nou fotografiile între cele două coli de carton, pe care le-a introdus în plic, iar plicul l-a pus pe un raft, în magazia din spate.

O vreme, plicul de pe raft mi-a tot atras atenția. Devenisem conștientă de faptul că era ceva ce mă determina să-mi întorc privirea într-acolo. De câte ori intra un client în magazin, tresăream de teama că ar putea fi Tadokoro. Domnul Nakano spusese că îi va înapoia el însuși plicul, însă acesta rămăsese aruncat acolo. De altfel, nimeni nu știa adresa exactă a lui Tadokoro.

Dintr-una într-alta, timpul a trecut şi a venit și Anul Nou. Masayo a apărut la magazin a doua zi după ce ninsese.

— Ce frumos ați curățat zăpada! a spus ea cu o voce veselă.

Masayo are întotdeauna o voce veselă. La început, Takeo tresărea de fiecare dată când o auzea. Între timp se pare că s-a mai obișnuit, dar eu știu că încearcă să nu stea prea mult pe lângă ea.

— Tu te-ai ocupat de asta, nu? Take!

Auzindu-se strigat „Take“, Takeo a tresărit din nou. În ziua de dinainte se așternuseră cam vreo douăzeci de centimetri de zăpadă. De când începuse să ningă, Takeo a ieșit de nu știu câte ori să cureţe zăpada din fața magazinului. A muncit din greu, iar acum pe strada din fața prăvăliei se vedea asfaltul negru și ud. Domnul Nakano a scos băncuța de lemn, pe care a înșirat mărfurile ce trebuiau să atragă clienții înăuntru.

— Zăpada nu-i singuratică și tristă și de aia-mi şi place, a spus Masayo.

E genul de om care spune adesea lucruri deconcertante. Și eu, și Takeo o ascultam în tăcere. Între timp au început să vină clienții. Deși afară era zăpadă, tocmai în zile din astea veneau cei mai mulți mușterii. Au venit trei care au cumpărat calorifere, doi care au luat câte un kotatsu⁶, s-au mai vândut și două saltele și până și Masayo ne-a ajutat din plin cu toți cumpărătorii. Pe înserat lucrurile s-au mai liniştit, iar în locurile unde bătuse soarele, zăpada era în mare parte topită. Nu se mai distingea unde o curățase Takeo și unde se topise din pricina soarelui.

— Ce-ar fi să luăm niște soba⁷? a întrebat domnul Nakano.

Am închis pur şi simplu magazinul, lăsându-l așa cum era, și ne-am strecurat în camera cu tatami din spate. Până mai adineauri era și un kotatsu acolo, dar cum acesta se vânduse, pe tatami era întinsă doar pătura care îl acoperise. Domnul Nakano a adus din prăvălie o măsuță, pe care a pus-o peste pătura de la kotatsu.

— E călduț, nu-i așa? a spus Takeo, așezându-se pe ea.

— Se face cald când mâncăm cu toții laolaltă, a răspuns Masayo, ducând firul conversației în altă direcție.

Domnul Nakano și-a aprins o țigară în timp ce telefona la prăvălia de soba. Stătea în picioare și scutura scrumul în scrumiera aflată pe raft.

— Am comis-o! s-a auzit dintr-odată.

Când ne-am uitat, domnul Nakano ținea în mână plicul lui Tadokoro și-l flutura, scuturându-l grăbit. Se pare că atinsese plicul cu mucul țigării. Ieșea puțin fum, dar s-a stins repede. Însă marginile plicului erau arse. Uitându-ne la colile de carton, am văzut că nu pățiseră nimic.

— Ce-i aia? O gravură, ceva? a întrebat Masayo.

Domnul Nakano i-a întins colile fără să spună nimic. Masayo le-a desfăcut și s-a uitat îndelung la fotografii.

— Sunt pentru vânzare? a întrebat ea.

Domnul Nakano a înclinat aprobator din cap.

— Sunt jalnice, așa-i? a zis el.

Masayo a dat din cap și asta a părut că-l bucură puțin.

— Până și lucrările mele sunt mai bune.

Eu și Takeo ne-am uitat unul la altul. Era surprinzător că Masayo îşi judeca propriile opere cu atâta obiectivitate. O artă de nepătruns. Iar Masayo dăduse glas unui lucru de nepătruns:

— Pozele astea nu sunt făcute cumva de Tadokoro?

— Ce??? aproape că a strigat domnul Nakano.

— Tadokoro mi-a fost diriginte în școala generală.

În momentul în care Masayo a rostit liniștită aceste cuvinte, s-au auzit bătăi în obloanele din fața magazinului. Takeo și cu mine am sărit în picioare.

— Probabil c-au venit cu mâncarea, a mormăit domnul Nakano și, cu țigara aprinsă în mână, s-a îndreptat către ușă.

Takeo l-a urmat, iar eu am rămas în camera din spate, cu Masayo. Aceasta a luat o țigară din pachetul domnului Nakano și și-a aprins-o, stând în genunchi lângă măsuță. Felul în care își aprindea țigara era identic cu cel al fratelui ei.

— Știți, Tadokoro pare foarte tânăr, dar de-acum trebuie să aibă vreo șaptezeci de ani, a explicat Masayo, sorbind din zeama cu tăieței și tempura⁸.

Masayo spunea că Tadokoro i-a fost diriginte lui Masayo în școala generală! Chiar şi acum era un bărbat bine, dar atunci, când încă nu împlinise treizeci de ani, ziceai că-i actor. Deși nu prea avea stofă de profesor, un anumit soi de eleve roiau în jurul lui ca muștele la miere. Printre cele care erau mereu pe lângă el ieșea în evidență Sumiko Kasuya, care era în aceeași clasă cu Masayo. Dacă e să ne luăm după bârfe, se pare că cei doi ar fi mers împreună într-o stațiune, la un hotel pentru amorezi. Când Takeo a întrebat mirat ce-o fi ăla un hotel pentru amorezi, domnul Nakano i-a explicat, cu o mină serioasă, că este vorba despre un love hotel⁹ de tip tradițional.

Cum bârfele despre Sumiko Kasuya și Tadokoro luaseră amploare, ea a fost nevoită să renunțe la școală, iar el a fost dat afară. Pentru a o despărți pe Sumiko de Tadokoro, părinţii au trimis-o la țară, la casa bunicilor, însă cei doi au continuat să țină legătura și după un an au fugit împreună. Se zice că ar fi colindat prin toată Japonia, iar când flacăra pasiunii s-a stins, s-au întors într-un orășel din apropiere, iar Tadokoro a preluat afacerea familiei, un magazin de papetărie.

— Nu-i rău deloc, a deschis domnul Nakano șirul impresiilor.

— N-a fost doar o simplă aventură, a continuat Takeo.

— Dar de unde ați știut că fotografiile sunt ale lui Tadokoro? am întrebat eu.

Masayo, care mesteca acum crusta de la tempura, pe care o separase de la început de restul mâncării, a scos o exclamație aprobatoare în timp ce prindea cu bețișoarele acel aluat.

— Vă place să mâncați doar crusta? a zis ea. Absoarbe bine zeama și e surprinzător de bună.

Se zice că în timpul călătoriei lor prin Japonia Tadokoro ar fi trăit din vânzarea unor fotografii. Nici după fuga cu iubita lui n-a dus lipsă de femei. Folosindu-se de relațiile pe care le avea cu diverse persoane, a făcut fotografii erotice, pe care le-a vândut pe ascuns. Din cauză că făcea lucruri de felul acesta, a și fost urmărit de tot felul de bande și organizații. Când şi-a dat seama că lucrurile devin cu adevărat periculoase, a renunțat să mai vândă fotografii, însă probabil că stilul acela de viaţă i se potrivea, căci după o vreme a început să vândă doar cunoscuților, la un preț de nimic, fotografii în care poza Sumiko Kasuya.

— Și femeia din pozele de-acolo e tot Sumiko, ne-a spus Masayo, arătând cu bărbia spre colile de pe raft. Am și eu una la fel.

— Care? a întrebat-o domnul Nakano.

— Cea cu dosul dezgolit.

Câtva timp după aceea, toți patru am sorbit tăiețeii fără să mai spunem nimic. Primul care a terminat de mâncat a fost Takeo, care s-a ridicat să-și ducă bolul la spălat. După el s-a ridicat și domnul Nakano. Eu, urmând exemplul lui Masayo, pescuiam crusta ce plutea în zeamă.

— Aia făcută din spate arată chiar bine, așa-i? am spus eu, iar Masayo a izbucnit în râs.

— Am dat ceva pe ea, să știi. Pentru că Sumiko Kasuya era săracă, i-am plătit nu mai puțin de zece mii de yeni!

„Hm, aşadar n-o să putem cumpăra toate cele zece bucăți cu o mie de yeni“, m-am gândit eu. După ce-a pus bolurile în chiuvetă, domnul Nakano s-a întors și a început să îndruge verzi și uscate, în timp ce Takeo dădea aprobator din cap, cu o față foarte serioasă.

După un timp s-au dus amândoi în magazia din spate ca să se uite la camionetă, iar eu și Masayo am spălat bolurile. Apa curgea, iar eu am întrebat-o pe Masayo ce s-a mai întâmplat după aceea cu Sumiko Kasuya. Mi-a spus că a murit. S-a îmbolnăvit de nevroză, căci aventurile lui Tadokoro deveniseră îngrozitoare și, pe lângă asta, singurul lor fiu a murit într-un accident la doar optsprezece ani.

— Vezi tu, Tadokoro nu-i un om rău. Dar tu, Hitomi, n-ai voie să te lași prostită de un asemenea bărbat.

Masayo freca zdravăn bolul cu un burete.

— Poftim? i-am răspuns eu, dar mi-a venit în minte aerul greu care-l înconjura pe Tadokoro și nu că mi s-ar fi făcut frică, dar am simțit un fior pe șira spinării.

Era un fior ca acelea pe care le simți când începe să te ia răceala.

Când am ieșit cu Takeo din magazin, i-am spus de moartea lui Sumiko Kasuya, la care el, frecându-și mâinile, mi-a replicat:

— Așa deci?

O vreme Tadokoro n-a mai venit pe la magazin, însă la două zile după următoarea ninsoare a apărut, părând distrat.

— De bună seamă că v-ați hotărât să nu luați pozele, a spus el.

Când i-am întins colile de carton cu cele zece fotografii, și-a apropiat fața de mine și m-a întrebat:

— Cu plicul ce s-a întâmplat?

Chiar atunci a intrat în magazin Takeo, care se întorcea de la preluat.

— Plicul? Mă duc chiar acum să cumpăr unul, m-a salvat el.

Tadokoro s-a întors către Takeo.

— Dacă tot mergi să cumperi, ia, te rog, unul A4, l-a rugat el pe un ton calm, iar Takeo a șters-o imediat. Ai învățat ceva din pozele astea? m-a întrebat apoi imediat ce Takeo a dispărut, trăgându-se mai aproape de mine.

— Domnule Tadokoro, am auzit că mai demult ați fost profesor.

Credeam că va fi surprins când îi voi spune asta, dar Tadokoro nu s-a arătat deloc impresionat, ba, dimpotrivă, a venit și mai aproape.

— Da, au fost și asemenea vremuri, mi-a răspuns el.

Ajunsese atât de aproape, că-i simțeam răsuflarea. Afară, zăpada care mai rămăsese prin locurile neatinse de soare strălucea puternic.

— Am găsit A4!

Takeo se întorsese. Tadokoro s-a îndepărtat ușor de mine, a scos plicul din folia de celofan și a vârât cu grijă înăuntru colile de carton.

— Pe curând, ne-a spus și a ieșit din magazin.

În secunda următoare domnul Nakano a intrat mormăind:

— Păi, așa deci, Takeo, prețurile de azi sunt cam mari.

Și eu, și Takeo ne uitam șovăitori la chipul lui.

— Ce-ați pățit? ne-a întrebat el cu o expresie mirată.

Nici eu, nici Takeo nu am scos vreun cuvânt.

— Deci plicul acela se cheamă A4, a spus Takeo după o vreme.

— Ce tot zici acolo? i-a întors-o domnul Nakano, însă Takeo nu i-a mai răspuns nimic.

Eu mă uitam în tăcere la mustața domnului Nakano.

1. Perioadă ce corespunde domniei împăratului Hirohito (1926-1989), numită şi „epoca armoniei luminate“.

2. Buchețel (eng.).

3. Oraș aparținând zonei metropolitane Tokyo, aflat în vest, la aproximativ patruzeci de kilometri de capitală.

4. Lipsa unui deget sau a unei părți dintr-un deget indică apartenența la Yakuza, mafia japoneză. Există obiceiul ca membrii Yakuza să-și taie un deget pentru a-şi arăta loialitatea față de grupare.

5. Jucării mici de diverse forme, de tipul celor din ouăle de ciocolată Kinder sau al jucăriilor machete.

6. Măsuță joasă, al cărei cadru este acoperit cu o pătură groasă, peste care se așază tăblia. Dedesubt există o sursă de căldură – de exemplu, un radiator electric – care e adesea încorporată în structura măsuței (jap.).

7. Tăieței din hrișcă (jap.).

8. Fel de mâncare japonez din legume sau fructe de mare date printr-un aluat asemănător cu cel de clătite și apoi prăjite în ulei încins.

9. Acest tip de hotel, foarte răspândit în Japonia, este destinat cuplurilor care doresc să se bucure de momente de intimitate și care, din diverse motive, nu au această posibilitate în propria lor locuință.