Alawiya Sobh, Ismahul Gharam

Copyright © Alawiya Sohb, 2010

Published by arrangement with Agence littéraire Astier‑Pécher

All rights reserved

© 2015 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-5416-1

ISBN PDF: 978-973-46-5417-8

ISBN print: 978-973-46-5268-6

Coperta: Radu Răileanu

Foto copertă : © iStockphoto.com/Mark Kostich

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Scriitoarea şi jurnalista libaneză ALAWIYA SOBH s-a născut la Beirut în 1955. A studiat literatura engleză şi literatura arabă la Universitatea Libaneză din Beirut. A lucrat în jurnalism încă de la începutul anilor ’80, publicînd articole în ziarele şi revistele vremii; în anii ’90 a fondat Snob Al-Hasnaa, revista celor mai bine vîndute scriitoare din lumea arabă contemporană, al cărei redactor-şef a rămas. Unul dintre romanele ei, Maryam al-Hakaya (Maryam cea din poveşti), a devenit repede un succes editorial internaţional şi a fost tradus în franceză, germană şi italiană. Romanul Ismahul Gharam (Se numeşte pasiune) a intrat în 2010 în competiţia pentru International Prize for Arabic Fiction.

1

M-a mişcat uşor.

Ştia că dormeam dusă. Aşa-mi făcea mereu. De multe ori venea la mine şi mă trezea, mai ales după ce a izbucnit războiul din iulie. Însă eu mi-am văzut mai departe de somn.

Apoi am simţit iar că mâna ei a revenit şi m-a zgâlţâit cu putere. Când a făcut asta, mi-a trecut prin minte să-i dau telefon lui Suad ca s-o liniştesc şi să-i spun că Nahla s-a întors, căci mi s-a părut că neliniştea întregii lumi era concentrată în glasul cu care m-a întrebat de ea.

De data asta am fost sigură că nu mi se mai întâmplă în somn, ca atunci când m-a atins cu blândeţe, iar eu m-am întors pe partea cealaltă şi am adormit la loc.

N-a fost nevoie să ridic capul şi să văd faţa ca să-mi dau seama cine este. Am recunoscut-o după glas. Şi totul a devenit foarte clar când am auzit-o ţipând:

— Ridică-te odată şi apucă-te de scris, ca să apuc să văd şi eu cartea. Ce, vrei să mor înainte s-o termini, ca să scrii ce pofteşti tu, să schimbi cum vrei povestea?…

M-a răscolit şi pe mine glasul ei puţin răguşit, care-l stârnise de atâtea ori pe Hani, umplându-i pieptul de un curent fierbinte de pasiune mistuitoare faţă de ea.

După ce m-am ridicat în capul oaselor şi am stat în pat câteva clipe, rezemându-mă pe partea stângă cu spatele la ea, m-am ridicat ca şi când aş fi vrut să mă apuc de lucru.

Carnetul mă aştepta cu stiloul alături pe comoda din faţă, dar mâna nu-mi dădea ascultare, refuza să se apuce de scris ca şi dăţile trecute când ea a venit şi m-a zgâlţâit, îndemnându-mă să mă apuc de lucru. M-am pomenit brusc vorbind de una singură: „Bine-bine, dar ce-aş putea eu să scriu despre tine de vreme ce nu te cunosc mai deloc?… Nu ştiu decât ce mi-ai povestit şi asta nu înseamnă mare lucru, nu-i de ajuns ca să scriu o carte despre viaţa ta…“.

— Dar cine ţi-a spus că dacă m-ai fi cunoscut de mai multă vreme ai fi aflat totul despre mine şi ai fi scris o carte întreagă despre adevărata mea viaţă? Ridică-te şi apucă-te de scris şi, cine ştie, pe parcursul lucrului o să ajungi să mă şi cunoşti…, mi-a zis ea cu ironie în glas. Şi apoi, nu uita că o carte n-are cum să fie perfectă…

Glasul ei a căpătat un accent trist când a rostit vorbele astea. Apoi s-a aşternut o linişte apăsătoare, în capul meu învălmăşindu-se gândurile.

Mi-am revenit şi am încercat să mă liniştesc. I-am poruncit trupului să se întindă pe pat pentru a se relaxa după ce mi-am strunit mintea să nu mai ţopăie şi să nu mai danseze nebuneşte. M-am întrebat pentru o clipită ce s-a întâmplat. Ăsta nu-i un vis. Eram convinsă că nu dorm, dar nu-mi dădeam seama de ce eram întinsă în pat îmbrăcată şi încălţată. Scrisul nu are nimic comun cu toate astea, iar eu nu cred în demonii care l-ar inspira. Mă apuc să scriu în clipele de reflecţie şi concentrare, pentru că nici nu văd personajele în vise, nici nu visez că scriu. N-am fost în nici una din aceste ipostaze şi nu-mi dau seama ce noimă ar avea ce mi s-a întâmplat.

M-am ridicat din pat şi m-am îndreptat către birou. Mi-am sprijinit cotul pe el şi am rămas un timp cu ochii închişi în faţa filelor albe. Mi-am apăsat fruntea cu degetele şi am început să mă gândesc la Nahla. Cu un gest instinctiv, mi-am dus apoi mâna dreaptă la umăr, pipăindu-mi locul unde-i simţisem degetele smucindu-mă când mi-a cerut să scriu.

Am încercat să-i scriu povestea, dar nu am fost în stare. Simţeam că nu am putere să încep. Eram istovită şi aveam momente în care deliram din pricina oboselii. Din iulie, de când s-au declanşat ostilităţile, n-am mai ştiut ce e somnul. În momentul de faţă se dau lupte între rezistenţă şi armata israeliană în Valea al-Hujanir şi în satele din împrejurimi. Câteva săptămâni la rând nu m-am dezlipit de ecranul televizorului, trecând în continuu de la un canal la altul. Ochii mi s-au afundat în orbite şi un văl de sânge mi-a împăienjenit privirile. Atât de absorbit am urmărit ştirile, că trupul şi mintea mi-au paralizat. Aveam senzaţia că pielea care-mi ţinea trupul laolaltă s-a subţiat gata să plesnească, iar articulaţiile zdrobite zăceau dinaintea mea întocmai ca victimele pe care le vedem pe ecran. Ştirile ce se succedau cu viteza fulgerului aproape că-mi mistuiseră creierul, iar secvenţele cu copii ucişi, căraţi ca nişte cârpe şi transformaţi în nume scrise pe saci de plastic aruncaţi pe pământ unul lângă altul, m-au făcut să-mi simt trupul schimbat în bucăţi risipite pe sub dărâmături, aşteptând parcă pe cineva să le adune şi să le scoată de acolo precum oamenii care au pierit striviţi sub molozul propriilor case.

Când am încercat să scriu, toate lucrurile mi s-au părut vagi, imprecise şi nu-mi mai dădeam seama dacă am cunoscut într-adevăr o femeie care se numea Nahla şi care mi-a relatat povestea vieţii ei sau dacă am născocit povestea uneia dintre femeile acelea pe care le-am văzut scoase de sub ruinele caselor distruse de bombe şi obuze.

Un alt război devastator mă smulgea din solitudinea mea, dintre colile şi personajele mele şi din lumea scrisului aşa cum îi smulge pe oameni din casele lor. Războiul care mă readucea întotdeauna la realitate, demolând lumea pe care o clădisem, ca şi cum războiul ar putea nimici construcţia narativă şi nu doar edificiile înălţate de om. Apoi era dificil să-mi adun gândurile şi să mă reîntâlnesc cu personajele mele, căci războiul le striveşte şi acestea dispar, sunt făcute pulbere. Mâna îmi părea amputată, precum mâna unei fetiţe pe care am văzut-o pe ecran, şi nu mai aveam putere să scriu… Iar Nahla se ţinea scai de mine, insistând să-i scriu povestea…

În cele din urmă n-am avut de ales şi am răspuns insistenţei Nahlei astfel încât scrisul să-mi împiedice moartea, iar romanul să nu rămână doar un titlu pe o copertă cu un vraf de foi albe. Şi apoi, dacă nu m-aş fi apucat să scriu despre viaţa ei, risca să rămână doar un nume pe un sac de plastic, aşa cum s-a întâmplat cu copiii aceia şi cu atâtea alte victime inocente.

Aşa se face că m-am trezit ispitită să mă apuc de scris şi să cunosc mai bine povestea vie şi plină de iubire a Nahlei. Iar când Suad mi-a anunţat pe neaşteptate dispariţia ei, am simţit o dorinţă nestăvilită de a-i urmări istoria şi de a-i afla soarta.

Nahla nu mă mai contactase de la începutul războiului, după întoarcerea de la Paris unde s-a întâlnit cu iubitul ei, Hani, ca să hotărască împreună viitorul relaţiei lor. În schimb am încercat eu, de mai multe ori chiar, să o sun la mobil ca să-mi liniştesc grijile, dar de fiecare dată numărul era nealocat sau nu răspundea nimeni. Şi mai ciudat mi s-a părut faptul că de două ori am găsit pe telefonul meu mesajul „apel pierdut“: mă sunase ea, dar nu observasem la timp, fiindcă obişnuiam să las telefonul sunând fără să răspund. Când am apelat-o din nou, nu mi-a răspuns. M-am aşteptat totuşi să mă mai caute, dar a fost în zadar. Cel mai ciudat lucru a fost însă că am dat de mai multe ori nas în nas la cafenea cu prietenele ei, Aziza, Hoda şi Nadin, şi de Suad, iar ele de fiecare dată încercau să-mi evite privirea. Iar ceea ce mi-a sporit şi mai tare mirarea a fost faptul că după o vreme acestea mă priveau insistent, pentru ca în cele din urmă să mă întrebe totuşi direct dacă ştiu ceva de soarta ei.

Dar Suad mi-a cam încurcat socotelile.

Nu mi-a trecut prin cap că s-ar putea să vină la mine în timpul războiului să mă întrebe dacă ştiu unde este Nahla. În prima vizită pe care mi-a făcut-o acasă, taciturna Suad n-a făcut decât să pună întrebări. Era opt dimineaţa, se duceau lupte, când soneria de la uşă a început să ţârâie insistent. Am tresărit, luată prin surprindere. Mi-a fost teamă că vizitatorul ar putea să-mi aducă o veste neplăcută despre vreo rudă sau vreun prieten, şi apoi nu eram obişnuită să primesc musafiri la o asemenea oră; dar războiul făcea din ce în ce mai multe victime. Cu toate acestea, am alergat la uşă şi am întrebat fără să deschid:

— Cine e?

— Eu…, mi-a răspuns o voce gâtuită.

— Bine-bine… dar cine eşti?

— Suad, prietena Nahlei.

Am deschis şi, când am văzut-o, am rămas fără suflare. Arăta groaznic, de parcă n-ar mai fi dormit de un veac: faţa ei era şi mai tuciurie decât de obicei şi – lucrul care mi-a atras cel mai mult atenţia – ochii ei păreau că nu mai au gene. Am luat-o de mână, am invitat-o să ia loc pe canapea, i-am spus să se liniştească şi am pus de cafea. Am avut impresia că mirosul cafelei şi paşii mei, când mă întorceam de la bucătărie cu tava pe care se aflau un ibric şi două ceşti, au făcut-o să tresară. Părea să-şi fi revenit întrucâtva şi avea ochii aţintiţi absent asupra peretelui gol. Când am luat loc lângă ea pe canapea, m-a întrebat numaidecât dacă Nahla mi-a dat vreun telefon. I-am răspuns că nu m-a contactat deloc, că nu ştiu unde a plecat şi unde s-ar putea afla şi că de fapt nu ar fi avut nici un motiv să-mi dea vreun telefon. A pus numaidecât mâna pe poşetă şi, cu lacrimi în ochi, a ieşit valvârtej din apartament. Întrebarea despre Nahla mi-a stârnit mirarea şi curiozitatea, făcându-mă suspicioasă. Mi-am zis că nu e cu putinţă ca Suad să nu ştie unde se află Nahla, de vreme ce erau nedespărţite şi nu aveau nici un fel de secrete. Cum ar fi fost cu putinţă să nu ştie unde a dispărut jumătatea sufletului său? Pe urmă m-am mirat că Suad mă întreabă tocmai pe mine despre Nahla, de vreme ce nici nu am cunoscut-o prea bine şi nu m-am întâlnit cu ea decât arareori, momente când am aflat, alături de prietena sa, crâmpeie din povestea vieţii ei.

La mai puţin de o săptămână după ce dăduse buzna peste mine acasă, m-am trezit cu un telefon de la ea. Voia să mă vadă din nou. Luată iarăşi pe nepregătite, am crezut că este vorba de ceva grav, aşa că am acceptat să ne întâlnim în Cafeneaua Linei de pe bulevardul central El-Hamra.

Am străbătut bulevardul în grabă, astfel încât la ora cinci după-amiază să fiu la cafenea, aşa cum ne-am înţeles. Strada era aproape goală, spre deosebire de celelalte ceasuri ale zilei, căci bombardamentele asupra cartierului meridional al Beirutului schimbaseră viaţa obişnuită, cu aglomeraţia de maşini şi mulţimea de pietoni, zguduind văzduh şi oameni deopotrivă.

În Cafeneaua Linei, Suad mi-a spus cu sufletul la gură că a căutat-o pe Nahla zile în şir fără să dea de urma ei.

— Sunt îngrijorată… Nu e cu putinţă ca Nahla să dispară aşa, pe neaşteptate… Nu pricep de ce s-o fi ascunzând… Asta mă scoate din minţi…, a mai adăugat ea cu ochii umezi.

Şi-a şters lacrimile şi m-a rugat s-o ajut să afle ce s-a întâmplat cu Nahla, de vreme ce scriu povestea ei, şi s-o anunţ îndată ce voi primi vreun telefon.

Am liniştit-o şi m-am străduit s-o conving că n-are nici un motiv să-şi facă griji, având totuşi senzaţia că ascunde de mine nişte secrete pe care aveam să le descopăr mai târziu. Presimţeam că Nahla se va întoarce, că va apărea înainte ca eu să termin romanul, dar nu-mi dădeam seama când şi cum. Pe urmă mi-am recitit notiţele luate când mi-a relatat povestea ei, în speranţa că m-ar putea ajuta să-mi dau seama ce s-a întâmplat. Bănuiala că va reapărea mi-a sporit, dar nu-mi dădeam seama când şi în ce condiţii sau în ce stare.

Totuşi îndoielile şi întrebările au început să mă chinuie din nou când Suad şi prietenele ei au reluat telefoanele şi întrebările: „Dacă i s-a întâmplat vreo nenorocire din pricina războiului? Dacă a murit în timpul schimbului de focuri şi n-a recunoscut-o nimeni? Să fi plecat în satul ei din sud înainte de declanşarea războiului şi să fi fost prinsă şi ucisă acolo? Ştirile despre lupte spun că satul ei a fost ras de pe faţa pământului. Sau a ucis-o soţul ei, Selim, şi i-a ascuns cadavrul când a aflat de povestea relaţiei cu Hani şi de plecarea ei la Paris ca să se vadă cu el acolo? Sau – cine ştie? – poate că a fugit împreună cu Hani pentru a-şi petrece anii bătrâneţii alături de el, după cum i-a spus de mai multe ori glumind?“.

Au început apoi să-mi treacă prin cap fel de fel de gânduri. M-am întrebat dacă nu cumva Suad este implicată în uciderea ei, iar acum are mustrări de conştiinţă şi vinovăţia nu-i mai dă pace. De ce a pomenit Nahla într-o zi – mai în glumă, mai în serios – că Suad este mai geloasă pe ea din pricina lui Hani şi a soţului, decât pe propriul soţ, Suleiman? Ce-o fi vrut să spună? Când primea un telefon de la Hani şi se retrăgea în dormitor ca să stea singură de vorbă cu el, atunci o cuprindeau gelozia şi invidia, dar nu-şi dădea seama limpede dacă devenea geloasă pe ea sau din cauza ei.

N-aveam de ales: trebuia să scriu, căci numai aşa puteam lămuri întrebarea despre viaţa şi destinului ei, dar înclinam să cred că nu va rămâne dispărută pentru multă vreme, decât dacă – Doamne fereşte! – o fi pierit alături de alţii în război.

Nahla îmi dăduse telefon înainte de a pleca la Paris ca să se întâlnească cu Hani şi m-a întrebat când avea să fie gata cartea. Nu mi-am dat seama dacă nesiguranţa şi încordarea din glasul ei erau legate de plecare sau de altceva. Părea destul de incoerentă, de parcă nu-şi putea duce frazele până la capăt, şi mi s-a adresat de mai multe ori greşindu-mi numele. După aceea a dispărut fără să-mi mai dea nici un semn.

Dar înainte de a începe să aştern pe hârtie puţinele lucruri pe care mi le-a povestit despre ea, mi-au venit în minte nişte vorbe pe care mi le-a spus în timpul ultimei noastre întâlniri. „Când scriem despre altul“, zicea ea, „ne înstăpânim pe viaţa sa ca şi când cel care scrie o recreează de la naştere până la moarte…“

Of, cum aş putea să încep?

Cu povestea relaţiei şi prima întâlnire cu el după ce s-a căsătorit ori cu repetatele întâlniri înainte de a-l regăsi la mijlocul celui de-al şaselea deceniu de viaţă? Sau să încep vorbind despre copilăria ei, a prietenelor – Suad, Nadin, Aziza – şi a fratelui ei, Jawad? Sau cu schimbările pe care le-a cunoscut trupul ei când era îndrăgostită şi în perioada maternităţii? Sau să încep cu destinul ei şi al prietenelor ei?

Dar nu vreau să cedez în faţa ispitelor începutului.

De fapt, un roman poate începe din orice punct ales: fie de la jumătatea drumului, fie aproape de sfârşitul lui, fiindcă scrisul e diferit de vorbire. În relatarea orală, Nahla s-a lăsat condusă de plăcerea de a povesti, pe când în scris trebuie să aleg momentul cel mai potrivit pentru începutul cărţii şi pentru încheierea ei dacă doresc ca naraţiunea să aibă o finalitate. În vorbire putem urmări firul de la început până la sfârşit, putem să revenim şi să facem modificări şi adăugiri, în vreme ce în scris – nu, fiindcă vorbele ar fi în acest caz condamnate inevitabil la dispariţie şi uitare, ceea ce o înspăimânta nespus de Nahla cea intens preocupată de trupul ei. Acest lucru mi-a atras atenţia din prima clipă a întâlnirii cu ea, din felul cum mergea, îşi mişca trupul sau se aşeza, ca şi din felul cum a vorbit atunci când mi-a depănat frânturi din povestea ei.

Primul lucru despre care mi-a vorbit Nahla a fost uitarea.

Când m-am întâlnit cu ea mi-a spus, înclinându-şi capul şi privind şovăitoare, că dimineaţă când s-a dat jos din pat a alergat la baie şi, stând cu ochii închişi sub duş, s-a chinuit să-şi amintească visul pe care-l avusese, spălându-şi părul cu apă şi cu şampon ca şi cum s-ar fi străduit să-şi stimuleze memoria, dar efortul a fost în zadar. Mâinile ei atingeau scalpul sub care nu era decât pâcla albă şi efemeră a visului. A deschis ochii şi părea că aburii care umpleau baia semănau cu lumina puternică a răsăritului, în vreme ce memoria ei era învăluită de o ceaţă deasă.

— Nu ştiu ce se întâmplă cu mine, de ce uit din ce în ce mai multe lucruri, iar memoria nu mai clocoteşte de viaţă aşa cum se întâmplă cu trupul meu… Acum, la vârsta asta, îmi dau seama că fiecare dintre noi vine pe această lume cu o memorie goală şi pleacă din ea la fel cum a intrat, tot aşa cum intră în ea purtat pe mâini şi iese din ea tot purtat pe mâini, lăsând memoria în această lume şi ducându-se fără ea. Se poate socoti norocos cel care a încredinţat-o unui scriitor spre păstrare, astfel încât să nu se descompună şi să dispară ca trupul şi oasele sale… La tine cum e? Ai început şi tu să uiţi?

Am clătinat din cap schiţând un zâmbet ironic care îi confirma că din păcate şi eu uit, la fel ca ea. A tras adânc din ţigară şi, în vreme ce-şi aranja şuviţa lipită de frunte din pricina căldurii, m-a întrebat:

— Şi nu te sperie asta, mai ales că tu eşti scriitoare?… Cum o să mai scrii dacă memoria a început să te trădeze?

M-am întrebat şi eu asta, înspăimântată la gândul că s-ar putea să uit ce îmi povesteşte şi ce o să-şi mai aducă aminte. Mi-a cerut să scriu despre povestea pasiunii ei veşnice pentru Hani, dar şi despre surprizele pe care ni le rezervă timpul pe măsura înaintării în vârstă – timpul despre care a spus că are miros, întocmai ca şi spaţiul, unul pe care îl simţi în izul coclit al bătrâneţii, în parfumul proaspăt, puternic, al nepoţilor şi în toate trupurile şi lucrurile. Din când în când îşi întrerupea relatarea şi mă întreba, după un suspin adânc:

— Şi crezi că iubirea va dispărea odată cu sfârşitul povestirii?…

În ziua când m-a invitat să bem o cafea la ea acasă a vrut să ştie o mulţime de lucruri. Invitaţia m-a surprins întrucâtva, căci relaţia mea cu ea era mai degrabă întâmplătoare şi n-o mai vizitasem până atunci. În glasul ei cald, marcat de un timbru grav şi afectuos, am descifrat dorinţa ei stăruitoare de a sta de vorbă cu mine. Când am întrebat-o de ce nu-şi scrie singură povestea, a rămas puţin descumpănită, găsindu-şi cu greu cuvintele. Mi-a răspuns că nu poate să scrie despre iubirea ei pentru Hani pentru că este căsătorită, iar femeile au secrete pe care nu le pot mărturisi deschis.

A mai adăugat că nu este prozatoare, ci poetă, şi că pe când era mică a ascuns o serie de însemnări şi poezioare în grădina casei de la ţară unde-şi petrecuse primii ani de viaţă.

Mi-a dat de înţeles că ar mai avea şi ceva pagini de povestiri şi confesiuni pe care le ţine ascunse, dar nu am înţeles dacă le-a scris singură sau împreună cu Suad. După un răstimp de ezitări şi tăcere, mi-a mărturisit că ar vrea să-i fie scrisă viaţa de către altcineva, pentru ca să şi-o poată redescoperi astfel. Când vorbea despre trupul ei, ochii îi licăreau şi-şi recăpătau strălucirea, mai ales când pretindea că îl descoperise la mijlocul vieţii aşa cum l-a descoperit şi în primele zile ale vieţii. El e şi acum proprietatea ei, ca întotdeauna, nefiind stăpânit de teama care a măcinat-o pe ea şi de care îl ţinuse departe până atunci.

Nu ştiu de ce mi-a vorbit atât despre uitare. După ce a spus că e albă, m-a întrebat:

— De ce lumea este nedreaptă cu albul, ce legătură are cu uitarea? Cum ar putea albul să fie un semn al morţii, când zăpada pe care îmi place nespus s-o simt topindu-se în gură, care înviorează sufletul şi stinge focul este albă, când lumina zorilor, primul lor firicel este alb, când parfumul săpunului este alb? De ce nu vorbeşte nimeni despre negrul memoriei, despre pelicula fotografică arsă şi neagră? De ce nu se spune „negrul memoriei“ sau orice altă culoare? De ce or fi repetând oamenii în continuu lucruri absurde? Şi cel mai des mi se întâmplă să uit numele, întocmai ca mamei mele…

Mi-a spus că nu înţelegea de ce mama ei, după ce trecuse de cincizeci de ani, iar ea era încă o copilă, atunci când voia s-o strige îi veneau pe limbă tot timpul numele mătuşilor, adică ale surorilor acesteia. Şi i se împleticea limba până ce izbutea să-i nimerească şi să-i rostească numele. Această ezitare îi dădea impresia că mamă-sa nu o iubea: dacă ar fi iubit-o, nu i-ar fi uitat numele ca la o străină.

Cu o zi înainte de a veni la mine, s-a oprit goală dinainte oglinzii şi a avut impresia că îşi vede mama la aceeaşi vârstă.

„Hani crede că nimic în afară de iubire nu rezistă bătrâneţii“, a zis ea surâzătoare. Pe urmă a coborât glasul şi a adăugat cu o umbră de tristeţe: „Iubirea are nevoie de sănătate şi de un trup şi, din păcate, trupul decade…, e un mecanism cu secretele lui misterioase… şi nu ştim când se opreşte…“.

„Am să-ţi povestesc totul despre această iubire. Hani este viaţa şi pasiunea mea, iar atunci când nu-l visez mă îmbolnăvesc. Dar să nu schimbi absolut nimic din ce-ţi povestesc. Voi, scriitorii, aveţi obiceiul să mai şi minţiţi şi să presăraţi fel de fel de înflorituri. Ştiu că tu ai schimbat destinului Dunyei în romanul care-i poartă numele. Nu şi în cazul meu! Eu doresc ca povestea mea să fi spusă aşa cum s-a petrecut. Promite-mi că vei scrie doar ce îţi povestesc, o istorie adevărată, nu una romanţată, pentru ca pasiunea noastră să trăiască veşnic în naraţiune“, a insistat să-mi spună.

„Şi înainte de a începe să scrii povestea noastră, trebuie să ştii că va fi citită şi de Hani şi că există multe lucruri pe care nu i le-am spus încă“, a mai adăugat la finalul întâlnirii.

2

Sunt tulburată şi confuză.

Uit multe lucruri, care apoi îmi revin în minte. Îmi aduc aminte de Hani şi îl uit, însă el nu mă părăseşte niciodată – tot timpul e prezent într-un ungher al sufletului meu, uneori tăcut, alteori zgomotos, copleşitor. Aşa se face că am continuat să-l iubesc fără întrerupere.

M-am căsătorit cu alt bărbat, dar l-am iubit tot pe Hani şi numai pe el. Am lunecat în mlaştinile poeziei şi adulterului, am fost râvnită de atâţia bărbaţi, dar am continuat să-l iubesc numai pe el. Mulţi bărbaţi s-au născut şi probabil mai mulţi au murit, dar eu l-am iubit mai departe pe el şi numai pe el. Este posibil ca milioane de oameni să se fi îndrăgostit în fiecare clipă de alte fiinţe omeneşti şi ca în aceeaşi clipă să se fi săvârşit milioane de trădări, dar eu am continuat să-l iubesc pe el şi numai pe el. Am adus pe lume un băiat şi o fată care mi-au făcut o mulţime de nepoţi, dar eu am continuat să-l iubesc.

Câteodată Hani a lipsit de lângă mine şi din viaţa mea. Vreau să zic că uneori l-am uitat şi nu mi-am mai adus aminte de el deloc zile în şir, săptămâni sau poate chiar luni, dar întotdeauna s-a întors, a revenit ca şi cum nu m-ar fi părăsit decât cu o zi în urmă. Când mi se ivea în faţa ochilor, trupul mi se înfiora şi ardea de dorinţă. Răsuflările lui calde mă împresurau; le simţeam ivindu-se prin toţi porii fiinţei lui. Inima mi se topea, devenea mai delicată, mai subţire decât o foiţă de ţigară… Şi într-o clipită mă cuprindea o uimire dulce, plăcută şi generoasă precum uimirea mamei care-şi revede fiul după o absenţă îndelungată.

De multe ori aveam impresia că i-aş fi mamă, că l-am zămislit, crescut, educat şi iubit nespus de mult, ca şi cum ar fi fost o parte din mine. Dar Hani n-a fost doar o parte din mine, ci a fost întreaga mea fiinţă. El nu a fost doar iubitul meu, ci şi camaradul meu, jumătatea sufletului meu, fiul meu şi încă ceva – ceva care nu poate fi denumit şi descris decât printr-un singur cuvânt: pasiune. Doar gândul la el mă înfiora la fel ca atunci când îl vedeam aievea, fie că trupurile noastre se întâlneau, fie că doar se atingeau şi atunci inima mea exulta, înălţând chiote de bucurie – fiecare având culoarea, parfumul şi glasul lui.

Când mă strângea la piept îmi revenea sufletul la loc şi aveam senzaţia că trupurile noastre se îmbrăţişează pentru prima oară. Ce minunat ar fi fost dacă am fi rămas mult mai mult unul în braţele celuilalt!… Ce bine ar fi fost dacă aş fi izbutit să mă satur de îmbrăţişări, să nu mai simt suferinţa pe care o îndur acum din pricina absenţei lui!… Ce bine ar fi fost dacă l-aş fi putut răpi… sau dacă el m-ar fi răpit pe mine şi nu ne-am mai fi despărţit niciodată!…

Redobândirea iubirii de care am fost privată mi-a dăruit fericirea pe care nu voi mai îngădui nimănui să mi-o fure vreodată. Nu am iubit pe nimeni altcineva în toată viaţa mea cu pasiunea mistuitoare pe care o simt pentru el. Puţinele relaţii trecătoare pe care le-am avut cu alţi bărbaţi m-au învăţat că atunci când nu există iubire sexul echivalează cu o risipire a trupului, în vreme ce iubirea ne ajută să dăm de el, să-l găsim, iar mie nu-mi plac nici risipirea trupului, nici vorbele inutile… Nu-mi place să risipesc dacă n-am încotro… Îmi plac până şi firimiturile de pâine, orice fel de resturi…

Odată i-am spus asta lui Suad, ea fiind unica persoană căreia îi povestesc totul. În afară de ea, nu simt dorinţa de a-mi împărtăşi sentimentele decât trandafirilor îmbobociţi de pe terasă.

Săptămâna trecută m-am repezit până în satul natal ca să recit Al-Fatiha¹ la mormintele părinţilor. Am trecut şi pe la casa noastră. M-au chemat cei doi rodii de lângă bazin – unul dintre ei făcea fructe acre, celălalt fructe dulci. Am fost ispitită să stau de vorbă şi cu frunzele lor, convinsă că ele sunt în stare să-mi tăinuiască povestea, căci frunzele de rodiu sunt strânse, înfăşurate, nu sunt întinse ca frunzele celorlalţi pomi. Şi apoi, sub unul dintre cei doi arbuşti se află îngropate primele mele poezii; acolo le-am ascuns de mama şi de fratele meu, Jawad. Am încredinţat acestor versuri sentimentele mele pentru Hassan, de care credeam că m-am îndrăgostit pe vremea când eram doar o puştoaică. Acum îmi dau seama că nu era decât un exerciţiu care mă pregătea pentru ce aveam să simt mai târziu faţă de Hani.

De data asta sunt hotărâtă să nu-l mai pierd, orice s-ar întâmpla. Puţin îmi pasă dacă soţul meu, Selim, o să divorţeze de mine sau o să-mi ia zilele. Acum n-o să mă mai împiedice nimic. Cei doi copii ai noştri s-au căsătorit şi sunt la casele lor, iar viaţa şi trupul îmi aparţin cu totul. De altfel, relaţia mea cu Selim este de multă vreme o fantasmă, chiar de dinainte ca trupul lui să se scufunde în abisul oceanelor bătrâneţii şi să se înece în ele. Nu trebuie să pierd şansa oferită de întâlnirea cu Hani la Paris. Cine ştie ce-o să se întâmple acolo, ce o să decidem? S-ar putea să se producă o răsturnare în viaţa noastră, chiar dacă suntem trecuţi de cincizeci de ani. Cine ştie?

Înainte de telefonul pe care l-am primit de la el acum două zile, nu-l mai văzusem de vreo douăzeci de zile, căci a trebuit să facă nişte analize medicale după ieşirea din spital.

Stăteam singură pe terasă contemplând întinderea de apă şi întrebându-mă: „Oare ce vârstă o fi având marea asta? S-o fi schimbând şi ea aşa cum ne schimbam noi?“.

Cât de mult m-a schimbat viaţa! Acum, când mă apropii de şaizeci de ani, nu mai suport zarva şi nici întâlnirile cu mulţi oameni. Nu mai am timp şi nici nu mai sunt dispusă să fac concesii. Am ajuns să ştiu foarte bine ce mă odihneşte şi ce mă plictiseşte. De fiecare dată când o văd pe Suad şuşotind, îmi aduc aminte de bunica mea şi de prietena ei Jamila, pe care le vedeam şuşotind şi râzând încetişor când eram mică. Pe urmă clătinau din umeri fără să rostească nici un cuvânt cu voce tare. Nu-mi dădeam seama despre ce vorbeau în şoaptă, căci glasurile lor se topeau în mijlocul liniştii şi tăcerii, tulburate doar de ţârâitul greierilor.

De pe terasa unde stăteam mi s-au conturat chipurile femeilor singure stând pe banca de piatră din piaţa satului, întrebându-se cu privirile în gol ce le-a mai rămas să facă după ce copiii lor s-au căsătorit şi bărbaţii lor s-au stins din viaţă. Nu ştiu de ce mi s-a ivit în faţa ochilor umbra soţiei păstorului. După ce soţul i s-a prăpădit şi copiii s-au dus fiecare la casa lui, îşi făcuse obiceiul să treacă deseori pe la mama când nu eram decât o puştoaică. Parcă o văd şi acum stând pe o salteluţă alături de mama, frecându-şi de zor picioarele întinse şi, fără să scoată nici un cuvânt, exclamând din când în când: „Aah! Ah!“. Repeta de câteva ori sunetele astea aproape nearticulate, dar foarte expresive, după care se ridica şi pornea agale spre casa ei. Îmi amintesc că am întrebat-o odată pe mama de ce vine aproape seară de seară tocmai de la marginea satului, unde se află căsuţa ei, doar ca să ofteze. Ea mi-a răspuns că oamenii au mare nevoie, ba chiar tânjesc unul după mirosul altuia ca să se simtă bine şi că această femeie însingurată se trudeşte să vină până la noi pentru a respira mirosul oamenilor, apoi se întoarce acasă purtând cu ea un săculeţ cu mireasma serenităţii… sau cam aşa ceva.

Chipurile acelor femei mi s-au perindat prin faţa ochilor şi m-am speriat la gândul că dorinţa de a mă izola de lume şi de a mă însingura a început să pună stăpânire pe mine la vârsta asta, căci o astfel de schimbare ar echivala cu alunecarea spre moarte. Dar m-am speriat şi mai tare când mi-am dat seama că uneori mă copleşeşte senzaţia că nici memoria şi nici trupul nu-mi mai dau ascultare, însă brusc îmi revin şi bag de seamă că ele sunt de fapt prezente, dar nu mai sunt în stare să le stăpânesc. Nu ştiu dacă bătrâneţea este mai îndurătoare, dar povara vârstei de mijloc este uneori înspăimântătoare. Încerc să-mi recapăt starea de spirit din zilele tinereţii pentru a risipi spaima. Încerc să mă transfigurez, să mă îmbrac din nou în trupul de odinioară, dar îmi dau seama că nu mai este cu putinţă. De fiecare dată când încerc lucrul acesta, devin doar o umbră – umbra pe care o urmăream sub soare când eram mică şi cu care îmi plăcea să mă joc la infinit: o urmăream cum se alungeşte şi se scurtează sau cum se subţiază devenind ca un fir de aţă şi rămâneam descumpănită, neştiind care dintre acele umbre aş fi vrut să fiu, întrebându-mă dacă ar fi cu putinţă să am nenumărate forme de umbră sau dacă umbra mea va rămâne cu o singură formă.

Uneori am impresia că tinereţea este numai un înveliş care plesneşte şi apoi dispare, lăsând în urmă doar amintiri, trecătoare şi ele. Cu toate astea, n-am încercat niciodată senzaţia că aş fi un mănunchi de tulpini uscate de flori, după cum n-am crezut nicicând că lumea ar fi mincinoasă, meschină, crudă şi egoistă, aşa cum încerca să mă convingă Suad. Dimpotrivă, simt că semăn cu buchetele de flori proaspete pe care le culegeam prin văile înverzite când eram copil şi al căror parfum umplea tot spaţiul din jur, iar apoi mă împac cu trupul meu aşa cum m-am împăcat întotdeauna, la toate vârstele, dacă nu chiar mai bine.

Am socotit că trupul meu, pentru care am avut o dragoste uriaşă – dragostea mea de viaţă –, e pur şi generos cu mine şi cu Hani. Nici chiar atunci când am avut relaţii pasagere n-am crezut că mi l-aş umili. De mai multe ori i-am explicat lucrul ăsta lui Suad fără nici un fel de ocolişuri: „Cum să-l umilesc? Îl fac să trăiască… Îi dau dreptul să rămână cu mine şi să mă poarte în continuare…“. Trupul era pentru mine un cufăr plin de taine, un sipet mare plin de secrete… De fiecare dată când îl răscolesc, chiar şi acum, când am trecut de cincizeci de ani, am parte de noi surprize.

L-am cunoscut atât de profund în intimitatea lui, încât sunt înclinată să cred că este infinit. Iar acum îl cunosc şi mai bine, ştiu ce vreau şi mă simt fericită de ceea ce doresc. Există senzaţii pe care nu le-am încercat în tinereţe, chiar dacă uneori când mă opresc în faţa oglinzii râvnesc pentru câteva clipe să fiu din nou tânără.

Toate gândurile mi s-au risipit din cap şi au pierit când am auzit telefonul, iar Hani m-a anunţat că a hotărât să se ducă la Paris. Un prieten apropiat lucrează într-un spital din capitala Franţei şi i-a propus să meargă acolo pentru analize. Apoi m-a întrebat dacă aş putea să mă duc şi eu, să ne întâlnim acolo.

Trupul meu a pornit să scoată triluri melodioase, asemenea ciocârliei care se înalţă în văzduh. Am simţit viaţa prelingându-mi-se prin toate încheieturile şi mai că-mi venea să-mi iau zborul de fericire. Am acceptat fără să stau pe gânduri, convinsă că îmi voi găsi liniştea în privinţa lui Hani şi că vom putea astfel decide în legătură cu relaţia noastră. Cine ştie la ce hotărâre vom ajunge? Cu ocazia asta o să-l vizitez pe fiul meu, de care mi-e tare dor. După ce s-a căsătorit, Ahmad s-a stabilit la Paris şi lucrează la firma socrului său – un prieten de-al lui Selim – care a emigrat în Franţa la începutul Războiului Civil, în 1975, şi a dobândit cetăţenia franceză, devenind proprietarul unei mari firme de operaţiuni vamale.

M-am apucat numaidecât să-mi pregătesc geamantanul, ştiind de la bun început că voi avea nevoie de ceva timp pentru treaba asta. Conţinutul lui m-a făcut să-mi dau seama de trecerea anilor. Jumătate din el era ocupată de medicamente, vitamine, creme contra ridurilor şi alte lucruri de care nu aveam nevoie în tinereţe când plecam în călătorii.

Apoi m-am concentrat, mai ales acum, asupra alegerii desuurilor şi a cămăşilor de noapte. O să mă întâlnesc cu Hani la hotel. Mi-a dat numele şi adresa acestuia.

Am plecat cu ea la cumpărături. Are o feminitate debordantă. La vârsta ei dă mare atenţie trupului, vrea să-i ofere dreptul la viaţa care le-a mai rămas şi lui, dar şi ei. Mi-a spus că nu mai face nici un fel de concesii şi compromisuri şi nu-şi mai permite să se simtă decât aşa cum îi place. Nu mai poartă lenjerie de bumbac, ci alege lucrurile care-i pun în evidenţă feminitatea şi despre care crede că i se potrivesc mai bine, cu toate că trupul ei nu mai este ferm şi catifelat aşa cum a fost cu ani în urmă, plus că e mai împlinit. Îşi cunoştea trupul foarte bine şi ţinea seama de toate detaliile lui. Nu renunţa la cremele aromate şi hidratante şi se străduia să-şi maseze fiecare centimetru de pe spate ca să-şi păstreze delicateţea pielii. Iarna căuta cei mai frumoşi colanţi, după ce până nu demult îi purtase pe cei care îi acopereau şi îi apărau cel mai bine picioarele de frig. În orice caz, era mulţumită de cum arăta. De când a început să se îngraşe, evita să-şi scoată fusta şi colanţii în faţa soţului ei, Tariq, înainte de a face dragoste. Amâna momentul până ce el se excita şi atunci stingeau luminile şi se ghemuiau unul în celălalt. Asta s-a tot repetat până într-o zi când s-a trezit că el vrea să facă dragoste cu ea altfel decât de obicei. De unde învăţase oare: din vreun film? Să fi fost altă femeie la mijloc? N-a interesat-o şi n-a vrut să afle, după cum mi-a mărturisit. El s-a aşezat în genunchi dinaintea ei, i-a tras ciorapii şi pe urmă a început s-o mângâie blând între coapse cu mâinile, apoi cu buzele, urcând uşor spre gâtul ei. A simţit că se topeşte, a tremurat ca o frunză şi din clipa aceea a înţeles că nu doar părţile ispititoare ale trupului simt plăcere atunci când sunt mângâiate, ci şi coapsele acum îngroşate şi a izbucnit într-un râs slobod când Tariq a lovit-o uşor peste şolduri, exclamând întrebător: „Splendide jamboane, nu-i aşa!?“.

Hoda m-a însoţit în mai multe magazine de unde am cumpărat desuuri de şifon şi dantelă de culoare neagră, cea care mi se potriveşte şi-i place şi lui Hani. Ne-a luat ceva timp! Vânzătoarele se uitau la mine cu o umbră de zâmbet pe buze în vreme ce probam diversele modele şi măsuri, iar una dintre ele, mai îndrăzneaţă, s-a încumetat să remarce: „Cu siguranţă o să-i placă soţului…“. I-am zâmbit şi am întrebat-o dacă chiar crede asta.

Realitatea este că nu am arătat atâta interes lenjeriei intime doar pentru a-l seduce pe Hani, fiindcă îmi dau foarte bine seama că sunt suficiente sentimentele mele pentru a-l ispiti – sentimente pe care am ajuns să le cunosc mult mai bine la vârsta aceasta decât în tinereţe. Toată viaţa am arătat multă atenţie trupului meu – slavă lui Allah! – şi mi-au plăcut atât părţile lui frumoase, cât şi cele mai puţin frumoase. Singurele intervale de timp când l-am neglijat întrucâtva au fost anii în care eram ocupată cu Ahmad şi cu Fatin. Făceam duş în grabă şi mâncam în fugă ca să am timp să mă îngrijesc de ei.

Acum, după ce-am îmbătrânit, mi-am regăsit trupul. Simt că îmi aparţine din nou. Nu mă interesează vârsta lui. Sunt încântată de el aşa cum am fost la toate vârstele sale. Uneori, când cânt, simt că şi el se bucură şi cântă laolaltă cu mine. Nu-mi dau seama de ce Suad aruncă priviri piezişe şi nedumerite spre mine când întind braţele ca o pasăre care se înalţă şi pluteşte în văzduh, în vreme ce cânt şi dansez. Am surprins-o de câteva ori trăgând cu coada ochiului spre mine. Apoi priveşte absentă şi rămâne surdă la ce îi spun eu despre trupul meu şi despre relaţia cu Hani. Odată mi-a spus că mie nu-mi pasă de boala ei. I se pare că devine din ce în ce mai mică şi mai slabă, că trupul ei se face cât un grăunte de grâu, de linte, de bob. A ajuns să-l deteste. Are senzaţia că este mult mai neînsemnat decât ea şi că nu-i dă ascultare din pricină că a păstrat tăcerea în privinţa lui şi a acceptat să fie umilit. Când a venit pe la mine, după ce-am reluat relaţia cu Hani, i-am vorbit despre întâlnire şi am început să fredonez o melodie, iar buzele ei s-au mişcat într-o doară, parcă încercând să mă acompanieze, dar numaidecât au îngheţat în muţenie. M-am uitat la faţa ei palidă şi mi s-a părut că seamănă cu o vrăbiuţă ce stă pe creanga unui pom acoperit de zăpadă, pe un ger insuportabil, tăcută şi nemişcată, necutezând parcă să ciripească de teamă să nu-i îngheţe glasul.

Hani a fost primul care m-a făcut să-mi cunosc trupul şi să-i descopăr fiecare detaliu. Prima oară când m-a atins şi răsuflarea lui mi-a mângâiat urechea, un fior plăcut m-a fulgerat din cap până în picioare şi am ţipat de plăcere. „Afurisito, te-am prins, eşti a mea!“, a izbucnit el. S-a împăcat cu fundul meu puţin lăsat şi cu coapsele mele cam pline. Allah nu a fost prea îngăduitor atunci când le-a creat, mi-a dăruit în schimb chipul frumos, talia subţire şi sânii ascuţiţi, foarte seducători şi care dau glas trupului meu. De fiecare dată când ne-am întâlnit şi la orice vârstă am avut parte de clipe sublime pe care nu le cunoscusem înainte şi la care n-aş fi ajuns dacă n-ar fi fost el. Acum, la jumătatea vieţii, am încercat alături de el fiori minunaţi, necunoscuţi trupului meu.

Când m-am văzut în casă după cumpărături, am mai probat încă o dată lenjeria înainte de a o aşeza în geamantan. Dar m-am panicat brusc şi am ţipat:

— Doamne, cum pot să-mi pregătesc trupul pentru această întâlnire, când ştiu că Hani ia medicamente pentru inimă şi calmante pentru creier, care-l pot slăbi la minte şi la trup. Trebuie să se ferească de emoţiile care i-ar putea agrava starea, mai ales după infarct…

Am simţit cum mă asaltează îndoielile şi mă copleşesc gândurile negre. M-a cuprins teama că l-ar putea lovi o altă nenorocire. Ce se va întâmpla dacă inima lui Hani va înceta să bată – Allah să-l ferească! – în vreme ce face dragoste cu mine sau dacă va avea o nouă criză?

Mi-am închipuit mâinile şi picioarele susţinându-i trupul, bălăbănindu-se în timp ce se află deasupra mea, apoi mi l-am închipuit prăvălindu-se peste mine cu inima oprită. Am rămas pironită pe canapeaua unde stăteam şi m-am trezit punându-mi fel de fel de întrebări. Dacă o să i se întâmple vreo nenorocire, o să-mi pun oare capăt zilelor alături de el? Căci îl ador. Oare o să telefonez la recepţie şi o să cer să vină o ambulanţă, ajungând astfel în centrul unui scandal? Dar înainte de asta, va trebui să-l îmbrac… Şi cum o să-l întorc eu singură de pe o parte pe alta? S-ar putea ca spaima să mă împingă să fug din camera lui fără să-mi dau seama, să-l las acolo singur în pielea goală lângă pat şi să alerg spre camera mea? Nu, sigur nu! Nu mi-aş ierta niciodată dacă aş face una ca asta… Cred că m-aş întoarce din capătul culoarului tot în fugă la camera lui şi aş da telefon la recepţie. Dar ce mă fac dacă găsesc camera încuiată? O să mă întorc şi o să cer recepţia din camera mea, o să fug pe furiş din hotel sau o să-mi iau viaţa acolo, pe loc?

Doamne, cum pot să mă las copleşită de astfel de gânduri ridicole? Cum poate spaima să domine iubirea atât de mult şi cum de mă gândesc la astfel de lucruri, când Hani este viaţa mea, ba chiar mai scump decât ea?

Am fugit de gândurile astea, străduindu-mă să-mi imaginez trupul lui fierbinte şi clipele frumoase în care vom fi împreună şi m-am mustrat pentru gândul că dragostea naşte întotdeauna bănuieli şi temeri în privinţa celui iubit. De câte ori nu mi-am închipuit că mi-am pierdut copiii!? De câte ori n-am visat că s-au rătăcit şi s-au pierdut ori că au murit, şi nu m-am trezit din somn înspăimântată, cu ochii plini de lacrimi, mulţumindu-i lui Allah că nu s-a întâmplat nimic rău?!

Nu, nu! Hani este teafăr! Medicul l-a liniştit, spunându-i că a fost vorba doar de un accident trecător. Întâlnirea o să fie minunată şi o să luăm hotărâri esenţiale legate de viaţa noastră viitoare. M-am liniştit şi mai mult când mi-am adus aminte că, după ce soţia şi copiii lui au părăsit salonul de spital şi a rămas doar cu medicul, Hani l-a întrebat dacă are voie să facă sex:

— Bineînţeles! i-a răspuns acesta. Dar să nu exagerezi. Încearcă, dar bagă de seamă că medicamentele pe care le iei s-ar putea să-ţi reducă potenţa. Şi-apoi să nu cumva să iei Viagra sau ceva de genul ăsta!…

Am răsuflat uşurată şi m-am liniştit când mi-am adus aminte cât de frumoasă şi intimă a fost prima noastră întâlnire după părăsirea spitalului. Din pricina ischemiei, buzele lui încă rigide nu se mai rotunjeau complet când mă săruta, aşa că eu îl sărutam mai ales pe colţul gurii care era mai destins. Era locul care mi-a plăcut cel mai mult în clipa aceea şi-l sărutam cu toată dragostea, pasiunea şi afecţiunea. Îi umezeam buzele uscate şi simţeam mirosul de medicamente care se răspândea din gura lui. Îl inhalam ca pe o mireasmă plăcută de flori şi de tămâie. Apoi îl sărutam pe obrajii cu pielea puţin lăsată. Dacă la Paris îl voi găsi obosit, nu-mi voi îngădui mai mult decât să stau în poala lui, să ne atingem, să ne îmbrăţişăm şi să stăm de vorbă. Nu-i voi povesti decât lui Suad, prietena mea cea mai apropiată, despre ce am vorbit cu el. Şi apoi acum, când am reluat relaţia cu Hani, am descoperit că orice iubire este un concert şi că importantă este melodia, nu instrumentele. Şi fiecare membru al acestei orchestre are aria lui minunată în concertul iubirii. Şi dacă eu am simţit gustul sărutului său acum, îl voi putea simţi şi la bătrâneţe. Soţul meu a încetat să mă mai sărute când a îmbătrânit, ba chiar înainte, şi – sinceră să fiu – nu mi-a părut rău că s-a întâmplat asta, ci dimpotrivă. Nu-mi dau seama dacă doream gustul sărutului lui Hani la bătrâneţe ca să i-l fur acum sau ca să mă liniştesc şi să mă asigur că iubirea va continua şi atunci.

În mod ciudat, atât pe drumul până la aeroport, cât şi în salonul de aşteptare, am avut tot timpul impresia că am uitat ceva, dar nu-mi dădeam seama ce anume. Senzaţia asta de uitare m-a tulburat, m-a făcut să cred că aş fi pierdută sau rătăcită. M-am străduit să-mi aduc aminte, să mă concentrez, dar fără folos. În clipa aceea am pierdut ceva din sentimentul de fericire şi m-a cuprins teama, dar când mi-am adus aminte că mă îndrept spre locul unde urmează să mă întâlnesc cu Hani, mi-am redobândit stăpânirea de sine şi calmul.

În avion am trecut în revistă etapele relaţiei noastre şi mi-am rememorat viaţa. Foarte ciudat că pornind de la o amintire putem ajunge să străbatem ani buni sau chiar întreaga viaţă.

1. „Deschizătoarea“ sau „Liminara“ este prima sură din Coran.