© 2014 by Editura POLIROM, pentru ediţia în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-4854-2

ISBN PDF: 978-973-46-4855-9

ISBN print: 978-973-46-4588-6

Coperta: Radu Răileanu

Foto copertă: © Vadmary/Depositphotos.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

HA-JOON CHANG susţine cursuri de economia dezvoltării la University of Cambridge, Marea Britanie. Printre cele mai cunoscute volume ale sale se numără Kicking Away the Ladder: Development Strategy in Historical Perspective (2002, carte distinsă cu Premiul Myrdal), Globalization, Economic Development and the Role of the State (2003), Reclaiming Development: An Alternative Economic Policy Manual (în colab., 2004). În 2005 a fost distins cu Premiul Leontief pentru progresele aduse gândirii economice. De acelaşi autor, la Editura Polirom au mai apărut 23 de lucruri care nu ţi se spun despre capitalism (2011) şi Samaritenii cei răi. Mitul liberului schimb şi istoria secretă a capitalismului (2012).

Părinţilor mei

Mulţumiri

Propunerea de a scrie o carte de introducere în ştiinţele economice accesibilă unui public cât mai larg a venit prima dată de la Penguin, prin editorul meu de atunci, Will Goodlad, în toamna anului 2001. De atunci, Will se ocupă cu alte lucruri, dar mi-a oferit sfaturi utile privind structura şi redactarea cărţii, deşi era prins într-una din etapele înfiinţării unei noi afaceri.

Cartea nu ar fi putut lua naştere fără Laura Stickney, editorul meu. Pentru ea trebuie să fi fost dificil, deoarece a fost nevoită să-mi accepte perioadele de inactivitate şi nenumăratele rescrieri ale primelor capitole. Cu toate acestea, a avut încredere în mine şi m-a îndrumat pe parcurs, îmboldindu-mă doar discret şi oferindu-mi multe sfaturi excelente, atât privind substanţa, cât şi editarea cărţii. Nu îi pot mulţumi îndeajuns.

Ca de obicei, comentariile lui Ivan Mulcahy, agentul meu literar, au fost foarte importante. În special sugestiile sale privind o primă variantă incompletă au dat un suflu nou cărţii, când procesul de creaţie era în pericol să-şi piardă avântul, iar eu aproape că-mi pierdusem încrederea în carte.

Peter Ginna, editorul meu din Statele Unite, mi-a oferit de asemenea multe sfaturi importante, mai ales în ultima etapă de pregătire a cărţii.

Numeroşi prieteni m-au sprijinit şi m-au încurajat, dar trei persoane merită să fie menţionate în mod special. Duncan Green, William Milberg şi Deepak Nayyar au citit toate capitolele (unele dintre ele nu doar într-o singură versiune) şi au făcut comentarii extrem de utile. De asemenea, m-au sprijinit în timpul perioadelor dificile ale proiectului, de care nu am dus lipsă.

Felix Martin mi-a oferit sfaturi importante privind structura cărţii încă de când era doar în faza de proiect. A citit şi el câteva capitole şi a făcut comentarii foarte utile. Milford Bateman a citit aproape toate capitolele cărţii şi mi-a pus la dispoziţie sugestiile sale folositoare. În fine, Green a citit de asemenea majoritatea capitolelor şi mi-a indicat multe moduri în care îmi pot îmbunătăţi stilul pentru ca lectura să fie cât mai puţin greoaie.

Aş dori să le mulţumesc şi multor persoane care au citit versiunile iniţiale ale cărţii sau capitole întregi şi au făcut comentarii utile. Ei sunt, în ordine alfabetică, Jonathan Aldred, Antonio Andreoni, John Ashton, Roger Backhouse, Stephanie Blankenberg, Aditya Chakrabortty, Hasok Chang, Michele Clara, Gary Dymski, Geoffrey Hodgson, Adriana Kocornik-Mina, David Kucera, Costas Lapavitsas, Sangheon Lee, Tiago Mata, Gay Meeks, Seumas Milne, Dimitris Milonakis, Brett Scott, Jeff Sommers, Daniel Tudor, Bhaskar Vira şi Yuan Yang.

Doctorandul şi asistentul meu în cercetare, Ming Leong Kuan, mi-a oferit un ajutor extrem de eficient şi creativ, căutând şi procesând datele necesare pentru această carte. Dată fiind importanţa pe care am acordat-o „cifrelor reale”, ajutorul lui Ming Leong a fost crucial pentru scrierea volumului.

Pe durata celor doi ani în care am scris cartea, soţia mea, Hee-Jeong, fiica mea, Yuna, şi fiul meu, Jin-Gy, au suferit mult, dar mi-au oferit dragoste şi m-au sprijinit mult. Hee-Jeong şi Yuna au citit de asemenea multe dintre capitolele cărţii şi au făcut comentarii valoroase. Jin-Gy mi-a amintit în mod constant că în viaţă există lucruri mai importante decât ştiinţele economice, cum ar fi Dr. Who, Hercule Poirot şi Harry Potter.

Mica mea familie din Anglia nu ar fi unită dacă n-ar exista dragostea familiei extinse din Coreea. Socrii mei ne-au sprijinit cu căldură întotdeauna, iar părinţii mei au fost o sursă permanentă de dragoste şi încurajări. Mai presus de toate, nu aş fi ceea ce sunt astăzi fără sacrificiul şi grija lor. Lor le dedic această carte.

Prolog

De ce să-ţi baţi capul?

De ce trebuie să înveţi economie?

De ce nu sunt oamenii interesaţi de ştiinţele economice?

Dacă aţi deschis această carte, aveţi probabil cel puţin un interes trecător pentru ştiinţele economice. Chiar şi aşa, este posibil să citiţi aceste rânduri cu puţină îngrijorare. Se presupune că ştiinţele economice sunt dificile – poate nu ca fizica, dar suficient de complicate. Unii dintre dumneavoastră îşi amintesc poate vreun economist vorbind la radio şi susţinând ceva ce nu prea avea sens, dar i-aţi acceptat opinia fiindcă, la urma urmelor, el era expertul, iar dumneavoastră nu aţi citit vreo carte adevărată despre ştiinţele economice.

Dar ştiinţele economice sunt cu adevărat dificile? Nu trebuie să fie – dacă sunt explicate în termeni simpli. În cartea mea 23 de lucruri care nu ţi se spun despre capitalism1*, am riscat chiar şi am spus că, în proporţie de 95%, ştiinţele economice constau în lucruri de bun-simţ – făcute să pară dificile prin folosirea jargonului şi a matematicii.

Economia nu este singura ştiinţă care pare mai dificilă pentru necunoscători decât este cu adevărat. În orice profesie care implică o oarecare competenţă tehnică – economist, instalator sau medic –, jargonul specific face mai dificilă comunicarea cu persoanele din exterior. Dintr-un punct de vedere puţin mai cinic, toate profesiile tehnice se pretind mai complicate decât sunt în realitate pentru a putea justifica tarifele ridicate percepute de membrii lor în schimbul serviciilor prestate.

Chiar şi luând în considerare aceste aspecte, ştiinţele economice reuşesc cu succes să facă publicul larg să fie reticent în a le călca teritoriul. Oamenii îşi exprimă opiniile ferme despre tot felul de lucruri, deşi nu au o expertiză reală: schimbarea climei, căsătoriile dintre persoanele de acelaşi sex, războiul din Irak, centralele nucleare. Dar când vine vorba de probleme economice, mulţi oameni nici măcar nu sunt interesaţi, ca să nu mai vorbim despre exprimarea unei opinii ferme în legătură cu acestea. Când aţi discutat ultima oară despre viitorul monedei euro, despre inegalitatea socială din China sau despre viitorul industriei prelucătoare din America? Aceste aspecte pot avea un impact uriaş asupra vieţii dumneavoastră, indiferent unde locuiţi, afectând pozitiv sau negativ şansele de a vă găsi o slujbă, salariul şi, în cele din urmă, pensia, dar probabil nu v-aţi gândit la ele în mod serios.

Această situaţie bizară se explică parţial prin faptul că problemelor economice le lipseşte acea atracţie viscerală exercitată de unele lucruri precum dragostea, strămutările, moartea şi războiul. Ea există în principal deoarece, mai ales în ultimele decenii, oamenii au fost făcuţi să creadă că, asemenea fizicii sau chimiei, economia este o „ştiinţă”, în care nu există decât un singur răspuns corect la toate; astfel, nonprofesioniştii ar trebui pur şi simplu să accepte „consensul profesional” şi să nu se mai gândească la asta. Gregory Mankiw, profesor de ştiinţe economice la Harvard şi autorul unuia dintre cele mai populare manuale de economie, spune: „Economiştilor le place să pozeze în oameni de ştiinţă. Ştiu, deoarece şi eu fac adesea acelaşi lucru. Când le predau studenţilor, descriu domeniul economiei ca pe o ştiinţă, astfel încât niciun student să nu înceapă cursul crezând că se apucă de vreo activitate academică lipsită de rigoare”¹.

Va deveni mai limpede pe parcursul cărţii faptul că economia nu poate fi totuşi niciodată o ştiinţă în sensul în care este fizica sau chimia. Există multe tipuri de teorii economice, fiecare punând accentul pe diferite aspecte ale unei realităţi complexe, făcând diferite judecăţi de valoare morale şi politice şi trăgând concluzii diferite. Mai mult, în mod constant teoriile economice nu reuşesc să prezică direcţiile de dezvoltare ale lumii reale chiar în domeniile pe care se concentrează, nu în ultimul rând deoarece fiinţele umane au liber-arbitru, spre deosebire de moleculele chimice sau obiectele fizice².

Dacă nu există un singur răspuns corect în ştiinţele economice, atunci nu le putem lăsa doar pe mâna experţilor. Adică fiecare cetăţean responsabil trebuie să înveţe puţină economie. Nu vreau să spun acum că fiecare trebuie să pună mâna pe un manual gros şi să-şi însuşească un anumit punct de vedere economic. Este necesar ca oamenii să studieze economia astfel încât să devină conştienţi de diferitele tipuri de argumente economice şi să-şi dezvolte capacitatea critică de a judeca ce punct de vedere are mai multă logică într-o anumită situaţie şi în lumina căror valori morale şi scopuri politice (observaţi că nu spun „ce punct de vedere este corect”). Pentru aceasta este nevoie de o carte care explică ştiinţele economice într-un mod ce nu a mai fost abordat până acum, pe care cred că-l veţi descoperi în paginile următoare.

De ce este diferită această carte?

Prin ce se deosebeşte ea de alte cărţi introductive în ştiinţele economice?

Una dintre diferenţe este faptul că îmi iau cititorii în serios. Această carte nu este o versiune prelucrată a unui adevăr etern complicat. Le prezint cititorilor moduri multiple de a analiza economia, în spiritul ideii că sunt perfect capabili să facă diferenţă între abordări. Nu evit să discut despre aspectele metodologice fundamentale din ştiinţele economice, precum dezbaterea legată de statutul de ştiinţă sau rolul pe care valorile morale îl joacă (şi ar trebui să-l joace) în ştiinţele economice. Ori de câte ori va fi posibil, voi încerca să dezvălui presupunerile care stau la baza diferitelor teorii economice, astfel încât cititorii să poată face propriile judecăţi despre realismul şi plauzibilitatea lor. De asemenea, le spun cititorilor cum sunt definite şi folosite cifrele în economie, îndemnându-i să nu le considere la fel de obiective ca, să spunem, greutatea unui elefant sau temperatura unui vas cu apă2*. Pe scurt, voi încerca să explic cititorului cum să gândească, în loc de ce să gândească.

Implicarea cititorului la nivelul cel mai profund de analiză nu transformă totuşi această carte în una greu de citit. Nu există nimic ce nu poate fi înţeles în această carte, atât timp cât cititorul are o educaţie medie. Pe cititori îi rog doar să aibă curiozitatea de a descoperi ce se întâmplă cu adevărat şi răbdarea de a citi cu atenţie câteva paragrafe odată.

O altă mare diferenţă faţă de alte volume de ştiinţe economice este că această carte cuprinde multe informaţii despre lumea reală. Şi, când spun „lume”, chiar la lume mă refer. Această carte oferă informaţii despre multe ţări diferite, însă nu le acord tuturor aceeaşi atenţie. Dar, spre deosebire de majoritatea celorlalte cărţi despre economie, informaţiile nu vor fi limitate la una sau două ţări sau la un tip de ţară (de pildă, ţările bogate sau ţările sărace). O mare parte din informaţiile furnizate vor fi sub formă de cifre: cât de mare este economia mondială, cât din ea este produsă de Statele Unite sau Brazilia, ce proporţie investesc China sau Republica Democrată Congo din produsul lor intern, cât de mult muncesc oamenii în Grecia sau în Germania. Dar acestea vor fi completate cu informaţii calitative despre aranjamentele instituţionale, contextele istorice, politicile tipice şi altele asemănătoare. Speranţa mea este ca, la finalul cărţii, cititorul să poată spune că are o oarecare idee despre modul în care funcţionează de fapt economia în lumea reală.

„Şi acum, pentru ceva complet diferit…”3*

1*. Polirom, Iaşi, 2011 (n.tr.).

2*. Oamenii de ştiinţă vă vor spune însă că nici aceste numere nu sunt total obiective, dacă îi întrebaţi.

3*. Aşa cum se spunea în Monthy Python. Circul zburător.

1. Acestea sunt primele propoziţii ale articolului său „The macroeconomist as scientist and engineer”, Journal of Economic Perspectives, vol. 20, nr. 4 (2006).

2. Pentru un punct de vedere similar, vezi articolul „Is economics a science?”, de Robert Shiller, unul dintre laureaţii Premiului Nobel pentru ştiinţe economice din 2013. Articolul poate fi descărcat la: http://www.theguardian.com/business/economics-blog/2013/nov/06/is-economics-a-sciencerobert-shiller.

Interludiu I

Cum să citeşti această carte

Îmi dau seama că nu toţi cititorii sunt dispuşi să petreacă mult timp cu această carte, cel puţin nu la început. Prin urmare, vă sugerez câteva moduri de a o citi, în funcţie de timpul pe care credeţi că îl aveţi la dispoziţie.

Dacă aveţi zece minute, citiţi titlurile capitolelor şi prima pagină a fiecărui capitol. Dacă am noroc, la sfârşitul celor zece minute veţi realiza că mai puteţi aloca câteva ore.

Dacă aveţi câteva ore, citiţi capitolele 1 şi 2, apoi epilogul. Răsfoiţi restul.

Dacă aveţi o jumătate de zi, citiţi doar titlurile – titlurile secţiunilor şi apoi rezumatele cu litere cursive care apar la fiecare câteva paragrafe. Dacă sunteţi un cititor rapid, puteţi citi de asemenea secţiunea introductivă şi observaţiile de final din fiecare capitol.

Dacă aveţi timpul şi răbdarea să citiţi tot, vă rog să faceţi acest lucru. Este cel mai eficient mod. Şi mă veţi face foarte fericit. Dar chiar şi atunci puteţi să treceţi peste unele fragmente care nu vă interesează prea mult şi să citiţi doar titlurile acelor secţiuni.

Partea I

Economia: informaţii utile

Capitolul 1

Viaţa, universul şi tot restul

Ce sunt ştiinţele economice?

Ce sunt ştiinţele economice?

Un cititor nefamiliarizat cu subiectul ar putea crede că se ocupă de studierea economiei. La urma urmelor, chimia este studiul elementelor chimice, biologia este studiul creaturilor vii şi sociologia este studiul societăţii, prin urmare, ştiinţele economice trebuie să fie studiul economiei.

Dar, conform unora dintre cele mai populare cărţi de economie ale vremii noastre, ştiinţele economice sunt mult mai mult decât atât. Se referă la Problema Supremă – „a vieţii, a universului şi a tot restul” – ca în Ghidul autostopistului galactic, comedia SF a lui Douglas Adams, care a devenit un fenomen internaţional şi după care s-a făcut film în 2005, cu Martin „Hobbitul” Freeman în rolul principal.

În opinia lui Tim Harford, jurnalistul de la Financial Times şi autorul cărţii de succes Economist sub acoperire, ştiinţele economice se referă la viaţă – şi-a numit a doua carte The Logic of Life (Logica vieţii).

Niciun economist nu a afirmat până acum că ştiinţele economice pot explica universul. Universul rămâne pentru moment domeniul fizicienilor, spre care majoritatea economiştilor s-au îndreptat timp de secole în căutare de modele, în dorinţa de a face din subiectul lor o ştiinţă propriu-zisă1*. Dar unii economişti s-au apropiat de acest deziderat – au afirmat că ştiinţele economice sunt despre „lume”. De exemplu, subtitlul celui de-al doilea volum al seriei populare a lui Robert Frank, Economic Naturalist, este How Economics Helps You Make Sense of the World (Cum te ajută ştiinţele economice să înţelegi lumea).

Apoi e partea cu „tot restul”. Subtitlul lucrării Logic of Life este Uncovering the New Economics of Everything (Desluşirea noii ştiinţe economice despre tot). Conform subtitlului său, Freakonomics, de Steven Levitt şi Stephen Dubner – probabil ceea mai cunoscută carte de economie a vremurilor noastre –, este o explorare a feţei nevăzute a lucrurilor. Robert Frank este de acord, deşi afirmaţiile sunt mult mai modeste. În subtitlul primei sale cărţi din seria Economic Naturalist, a spus doar Why Economics Explains Almost Everything (De ce ştiinţele economice explică aproape totul) (sublinierea noastră).

Prin urmare, să pornim la drum. Economia se referă (aproape) la viaţă, univers şi tot restul2*.

Dacă stăm să ne gândim, această afirmaţie vine dintr-un domeniu care a eşuat lamentabil în ceea ce majoritatea noneconomiştilor cred că este sarcina sa principală – să explice economia.

În perioada premergătoare crizei financiare din 2008, majoritatea economiştilor susţineau că pieţele rareori greşesc şi că ştiinţele economice moderne au găsit mijloacele de a netezi acele câteva cute pe care le pot face pieţele: Robert Lucas, câştigătorul Premiului Nobel pentru ştiinţe economice3* din 1995, declarase în 2003 că „problema prevenirii depresiunii a fost rezolvată”¹. Astfel, majoritatea economiştilor au fost luaţi complet prin surprindere de criza financiară globală din 20084*. Mai mult, nu au fost în stare să propună soluţii adecvate la consecinţele dezastruoase încă nerezolvate ale acelei crize.

Date fiind toate acestea, ştiinţele economice par să sufere de megalomanie severă – cum poate un domeniu incapabil să-ţi explice propriile delimitări să pretindă că explică (aproape) tot?

Ştiinţele economice studiază alegerile umane raţionale…

Poate credeţi că sunt nedrept. Nu vizează toate aceste cărţi publicul larg, pe o piaţă unde concurenţa pentru numărul de cititori este acerbă şi, prin urmare, editorii şi autorii sunt tentaţi să exagereze cu promovarea? Cu siguranţă credeţi că discursurile academice serioase nu ar face o astfel de afirmaţie măreaţă, că economia este despre „tot”.

Aceste titluri sunt exagerate. Dar problema este că sunt exagerate într-un anumit sens. Exagerările ar fi putut fi ceva de genul „cum explică ştiinţele economice totul despre economie”, dar sunt, în schimb, de genul „cum explică ştiinţele economice nu doar economia, ci şi tot restul”.

Exagerările au această notă particulară din cauza modului în care şcoala de ştiinţe economice dominantă în prezent, aşa-numita şcoală neoclasică, defineşte ştiinţele economice. Definiţia neoclasică standard a ştiinţelor economice, ale cărei variaţii sunt încă folosite, este dată în cartea din 1932 a lui Lionel Robbins, An Essay on the Nature and Significance of Economic Science. În lucrarea sa, Robbins a definit economia drept „ştiinţa care studiază comportamentul uman ca relaţie între scopuri şi mijloace insuficiente care au utilizări alternative”.

Din această perspectivă, ştiinţele economice sunt definite mai mult de abordarea lor teoretică decât de obiectul lor de studiu. Ştiinţele economice studiază alegerea raţională, adică o alegere făcută pe baza unui calcul deliberat, sistematic, al gradului în care scopurile pot fi atinse folosind mijloacele inevitabil insuficiente. Se pot face calcule cu privire la orice – căsătorie, copii, infracţionalitate sau dependenţă de droguri, aşa cum a scris Gary Becker, celebrul economist din Chicago şi câştigătorul Premiului Nobel pentru ştiinţe economice din 1992 –, şi nu doar aspectele „economice”, aşa cum le-ar defini noneconomiştii, precum slujbele, banii sau comerţul internaţional. Când Becker şi-a intitulat cartea din 1976 The Economic Approach to Human Behaviour (Abordarea economică a comportamentului uman), declara fără să exagereze că ştiinţele economice se referă la tot.

Tendinţa de a aplica aşa-numita abordare economică la tot ce există, numită de criticii săi „imperialismul ştiinţelor economice”, şi-a atins apogeul recent, în cărţi precum Freakonomics. Puţine lucruri din Freakonomics se referă de fapt la probleme economice, aşa cum le-ar defini majoritatea oamenilor. Cartea vorbeşte despre luptătorii japonezi de sumo, profesorii americani, cartelurile de traficanţi de droguri din Chicago, participanţii la emisiunea-concurs Lanţul slăbiciunilor, agenţii imobiliari şi Ku Klux Klan.

Cei mai mulţi oameni cred (asemenea autorilor) că nicio categorie de mai sus, cu excepţia agenţilor imobiliari şi a traficanţilor de droguri, nu are de-a face cu ştiinţele economice. Dar, din punctul de vedere al majorităţii economiştilor de astăzi, modul în care luptătorii de sumo japonezi se ajută reciproc în secret sau cum profesorii din şcolile americane inventează notele elevilor lor pentru a primi evaluări mai bune sunt teme ale ştiinţelor economice la fel de legitime pe cât sunt menţinerea Greciei în zona euro, lupta dintre Samsung şi Apple pe piaţa smartphone-urilor şi mijloacele de reducere a şomajului în rândurile tinerilor din Spania (peste 55% la momentul scrierii acestei cărţi). Pentru aceşti economişti, aspectele „economice” nu au un statut privilegiat în ştiinţele economice, ci sunt doar câteva dintre numeroasele lucruri (ah, am uitat, o parte din tot) pe care ştiinţele economice le pot explica, deoarece îşi definesc domeniul în termenii abordării sale teoretice, şi nu ai obiectului de studiu.

…sau economia?

O definiţie alternativă evidentă a ştiinţelor economice, pe care am sugerat-o, este cea conform căreia ştiinţele economice sunt studiul economiei. Dar ce este economia?

Economia se referă la bani – sau nu?

Răspunsul intuitiv pentru cei mai mulţi cititori poate fi acela că economia înseamnă tot ce este legat de bani – lipsa lor, câştigarea lor, cheltuirea lor, terminarea lor, economisirea lor, împrumutarea şi restituirea lor. Nu este chiar corect, dar este un punct de plecare bun pentru a ne gândi la economie – şi ştiinţele economice.

Când spunem despre economie că este legată de bani, nu ne referim de fapt la banii fizici. Banii fizici – o bancnotă, o monedă de aur sau pietrele imense, practic imposibil de mutat care erau folosite ca monede de schimb în unele insule din Pacific – sunt doar un simbol. Banii sunt un simbol a ceea ce membrii societăţii în care trăiţi vă datorează sau al drepturilor pe care credeţi că le aveţi asupra unor sume anume din resursele societăţii².

Modul în care banii şi alte drepturi financiare – precum acţiunile într-o companie, derivativele şi multe produse financiare complexe, pe care le voi explica în capitolele următoare – sunt create, vândute şi cumpărate reprezintă un domeniu imens al ştiinţelor economice, numit economie financiară. În prezent, dată fiind supremaţia industriei financiare din multe ţări, numeroşi oameni pun semnul egalităţii între ştiinţele economice şi economia financiară, dar aceasta nu este de fapt decât o mică parte din ştiinţele economice.

Banii dumneavoastră – sau drepturile pe care le pretindeţi asupra resurselor – pot fi generaţi în mai multe moduri. O mare parte a ştiinţelor economice este (sau ar trebui să fie) legată de acestea.

Mijlocul cel mai utilizat pentru a obţine bani este să ai un loc de muncă

Modul cel mai obişnuit de a obţine bani – dacă nu v-aţi născut într-o familie bogată – este să aveţi o slujbă (inclusiv cea de a vă fi propriul şef) şi să faceţi bani de pe urma ei. Astfel, o mare parte din ştiinţele economice se referă la locuri de muncă. Ne putem gândi la acestea din perspective diferite.

Slujbele pot fi înţelese din punctul de vedere al muncitorului individual. Obţinerea unei slujbe şi banii pe care îi primiţi depind de capacităţile dumneavoastră şi de câtă cerere există pentru ele. Este posibil să primiţi salarii foarte mari deoarece aveţi calităţi foarte rare, precum fotbalistul Cristiano Ronaldo. Vă puteţi pierde locul de muncă (sau puteţi deveni şomer) fiindcă cineva inventează o maşină care poate face ce faceţi dumneavoastră de 100 ori mai repede – aşa cum s-a întâmplat cu dl Bucket, tatăl lui Charlie, un muncitor care înşuruba capacul la tuburile cu pastă de dinţi, din ecranizarea din 2005 a romanului lui Roald Dahl Charlie şi fabrica de ciocolată5*. Sau trebuie să acceptaţi un salariu mai mic ori condiţii de muncă mai grele deoarece compania dumneavoastră pierde bani din cauza importurilor mai ieftine din China, să spunem, şi aşa mai departe. Prin urmare, pentru a înţelege locurile de muncă la nivel individual, trebuie să avem cunoştinţe despre abilităţi, inovaţii tehnologice şi comerţ internaţional.

Salariile şi condiţiile de muncă sunt profund afectate şi de deciziile „politice” de a schimba sfera şi caracteristicile pieţei muncii (am pus „politice” între ghilimele deoarece, până la urmă, graniţa dintre economie şi politică este neclară, dar aceasta e o temă pentru mai târziu – vezi capitolul 11). Accederea ţărilor din Europa de Est în Uniunea Europeană a avut un impact uriaş asupra salariilor şi comportamentelor muncitorilor din Europa Occidentală, prin afluxul brusc de muncitori pe pieţele lor de muncă. Restricţiile privind munca prestată de copii de la sfârşitul secolului al XIX-lea şi începutul secolului XX au avut efectul opus, de a restrânge graniţele pieţei muncii – dintr-odată, un procent mare de potenţiali angajaţi au fost interzişi pe piaţa muncii. Reglementările legate de orele de lucru, condiţiile de muncă şi salariile minime sunt exemple ale unor decizii „politice” mai puţin dramatice, care vă afectează locurile de muncă.

În economie se fac şi multe transferuri de bani

În plus faţă de banii obţinuţi ca salariu la un loc de muncă, puteţi primi bani prin transferuri – adică îi primiţi pur şi simplu. Acest lucru se poate petrece fie sub formă de bani gheaţă, fie „în natură”, adică furnizarea directă de anumite bunuri (de exemplu, alimente) sau servicii (de exemplu, educaţie primară). Fie că sunt sub formă de bani sau în natură, aceste transferuri se pot face în mai multe moduri.

Există transferuri făcute de „oameni pe care îi cunoaşteţi”. Exemplele includ sprijinul părinţilor pentru copii, îngrijirea membrilor mai în vârstă ai familiei, daruri din partea membrilor comunităţii locale, cum ar fi un cadou pentru nunta fiicei dumneavoastră.

Apoi mai sunt acţiunile de caritate, adică transferul făcut în mod voluntar unor străini. Oamenii – uneori individual, alteori colectiv (de exemplu, prin societăţi sau asociaţii voluntare) – oferă bani unor organizaţii de caritate care îi ajută pe ceilalţi.

În termeni cantitativi, acţiunile caritabile sunt puse în umbră de transferurile făcute prin intermediul guvernelor, care impozitează anumiţi oameni pentru a-i subvenţiona pe alţii. Astfel, o mare parte din ştiinţele economice se referă, evident, la aceste lucruri – sau la domeniul economiei cunoscut ca economie publică.

Chiar şi în ţările foarte sărace există unele planuri guvernamentale pentru a oferi bani sau bunuri în natură (de exemplu, cereale gratis) celor aflaţi în cele mai grele condiţii (de exemplu, bătrânii, cei cu dizabilităţi, cei care mor de foame). Dar ţările mai bogate, mai ales cele din Europa, au planuri de transfer mult mai largi ca sferă de aplicabilitate şi mai generoase în privinţa sumelor. Acest lucru este cunoscut sub numele de stat al bunăstării şi se bazează pe impozitarea progresivă (cei care câştigă mai mult plătesc proporţional cote mai mari din veniturile lor sub formă de impozit) şi pe beneficiile universale (toţi cetăţenii, nu doar cei mai săraci sau cu dizabilităţi, au dreptul la un venit minim şi la serviciile de bază, precum serviciile de sănătate şi educaţie).

Resursele câştigate sau transferate se consumă sub formă de bunuri sau servicii

Odată ce aţi primit acces la resurse, prin intermediul slujbelor sau al transferurilor, le consumaţi. Ca fiinţe umane, trebuie să consumăm o cantitate minimă de mâncare, haine, energie, locuinţe şi alte bunuri pentru a ne satisface nevoile de bază. Apoi consumăm alte bunuri pentru nevoi mentale „superioare” – cărţi, instrumente muzicale, echipamente pentru exerciţii fizice, TV, calculatoare şi aşa mai departe. Cumpărăm şi consumăm de asemenea servicii – o călătorie cu autobuzul, o tunsoare, o cină la un restaurant sau chiar o vacanţă în străinătate³.

Prin urmare, o mare parte din ştiinţele economice sunt dedicate studiului consumului – modul în care oamenii alocă bani pentru diferite tipuri de bunuri şi servicii, în care fac alegeri între varietăţi concurente ale aceluiaşi produs, în care sunt manipulaţi şi/sau informaţi de reclame, în care companiile cheltuiesc bani pentru a-şi construi „un brand” şi aşa mai departe.

În fond, bunurile şi serviciile trebuie produse

Pentru a fi consumate, aceste bunuri şi servicii trebuie să fie mai întâi produse – bunurile în ferme şi fabrici, iar serviciile în birouri şi magazine. Acesta este tărâmul producţiei – un domeniu al ştiinţei economice care a fost oarecum neglijat începând cu şcoala neoclasică dominantă în anii 1960, care a pus accentul pe schimb şi consum.

În manualele standard de economie, producţia apare ca o „cutie neagră”, în care pe anumite căi cantităţile de forţă de muncă (munca oamenilor) şi capital (maşini şi unelte) sunt combinate pentru a produce bunuri şi servicii. Se afirmă mai rar că producţia este mult mai mult decât rezultatul combinării unor cantităţi abstracte numite „forţă de muncă” şi „capital” şi că implică înţelegerea corectă a multor „dedesubturi”. Iar acestea sunt aspecte pe care majoritatea cititorilor nu le asociază în mod normal cu ştiinţele economice, în ciuda importanţei lor cruciale pentru economie: cum este fabrica organizată fizic, cum să controlezi muncitorii sau relaţiile cu sindicatele, cum să îmbunătăţeşti sistematic tehnologiile prin intermediul cercetării.

Cei mai mulţi economişti lasă cu plăcere studiul acestor lucruri în seama „altor oameni” – inginerii şi directorii firmelor. Dar, de fapt, producţia este fundamentul suprem al oricărei economii. Într-adevăr, schimbările din sfera producţiei au fost de obicei cele mai puternice surse ale transformărilor sociale. Lumea noastră modernă a fost construită în urma seriilor de schimbări tehnologice şi instituţionale legate de sfera producţiei declanşate odată cu Revoluţia Industrială. Economiştii şi noi, ceilalţi, ale căror opinii despre economie sunt formate de aceştia, trebuie să acordăm o atenţie mult mai mare producţiei decât o facem în prezent.

Observaţii finale: ştiinţele economice ca studiu al economiei

Cred că ştiinţele economice ar trebui definite nu în termenii metodologiei sau ai abordării sale teoretice, ci în termenii conţinutului, aşa cum se întâmplă în cazul tuturor celorlalte discipline. Obiectul de studiu al ştiinţelor economice ar trebui să fie economia – care implică banii, forţa de muncă, tehnologia, comerţul internaţional, impozitele şi celelalte lucruri care au legătură cu modul în care producem bunuri şi servicii, distribuim veniturile astfel generate şi consumăm lucrurile produse –, şi nu „viaţa, universul şi tot restul” (sau „aproape tot restul”), aşa cum cred mulţi economişti.

Definirea ştiinţelor economice în acest mod face ca prezentul volum să fie fundamental diferit de majoritatea celorlalte cărţi despre ştiinţele economice.

Deoarece definesc ştiinţele economice în termeni de metodologie, cele mai multe cărţi de economie presupun că nu există decât un singur mod corect de a „face ştiinţă economică” – adică abordarea neoclasică. Cele mai proaste dintre ele nu vă spun nici măcar că există şi alte şcoli de ştiinţe economice în afară de cea neoclasică.

Definind ştiinţele economice în termenii obiectului lor de studiu, această carte subliniază faptul că există multe moduri diferite de a face ştiinţă economică, fiecare cu accentele, lacunele, punctele tari şi punctele slabe proprii. La urma urmelor, ceea ce vrem de la ştiinţele economice este cea mai bună explicaţie posibilă a variatelor fenomene economice, şi nu o „dovadă” constantă că o teorie economică anume poate explica nu doar economia, ci şi tot restul.

Lecturi suplimentare

R. Backhouse, The Puzzle of Modern Economics: Science or Ideology? (Cambridge: Cambridge University Press, 2012).

B. Fine şi D. Milonakis, From Economics Imperialism to Freakonomics: The Shifting Boundaries between Economics and the Other Social Sciences (Londra: Routledge, 2009).

1* Acest lucru este cunoscut sub numele de invidia faţă de fizică.

2*. Întâmplător, acest lucru ar trebui să uşureze foarte mult munca economiştilor, deoarece ştim deja răspunsul la Problema Supremă: acesta este 42. Dar să lăsăm deocamdată acest subiect deoparte.

3*. Premiul Nobel pentru ştiinţele economice nu este un premiu Nobel autentic. Spre deosebire de Premiile Nobel originale (pentru fizică, chimie, fiziologie, medicină, literatură şi pace), create de industriaşul suedez Alfred Nobel la sfârşitul secolului al XIX-lea, premiul pentru ştiinţe economice a fost creat de Banca Centrală Suedeză (Sveriges Riksbank) în 1968, fiind astfel numit oficial Premiul pentru ştiinţe economice al Băncii Centrale Suedeze în memoria lui Alfred Nobel.

4*. Dar acest lucru nu l-ar fi surprins pe defunctul John Kenneth Galbraith (1908-2006), care afirmase sec că „singura funcţie a previziunii economice este de a face astrologia respectabilă”.

5*. În romanul original, dl Bucket şi-a pierdut slujba pentru că fabrica sa a dat faliment, şi nu fiindcă a cumpărat un utilaj ca să-l înlocuiască.

1. R. Lucas, „Macroeconomic priorities”, American Economic Review, vol. 93, nr. 1 (2003). Acesta a fost discursul său la numirea în funcţia de preşedinte al American Economic Association.

2. Această idee este explicată genial de Felix Martin în cartea sa Money: The Unauthorised Biography (Londra: The Bodley Head, 2013).

3. Multe dintre aceste servicii includ şi consumul de lucruri materiale – de exemplu, mâncarea de la un restaurant –, dar cumpărăm şi serviciile de gătit şi de servire.