© 2014 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-4670-8

ISBN PDF: 978-973-46-4671-5

ISBN print: 978-973-46-4486-5

Coperta: Radu Răileanu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

MIREL BĂNICĂ (n. 1971) este doctor în ştiinţe politice al Universităţii din Geneva (2004). A efectuat stagii de cercetare şi practică profesională la Universitatea Laval, Canada, şi la École des Hautes Études en Sciences Sociales, Paris, între anii 2005 şi 2008. În prezent, este cercetător ştiinţific la Institutul de Istorie a Religiilor din cadrul Academiei Române. Domenii de cercetare şi specializare: socioantropologia religiei, sociologia memoriei, geopolitică, antropologia mediilor virtuale. Membru al Asociaţiei Franceze de Ştiinţe Sociale ale Religiei, Paris. La Editura Polirom a mai publicat Biserica Ortodoxă Română, stat şi societate în anii ’30 (2007; o sinteză a lucrării de doctorat) şi Enervări sau despre bucuria de a trăi în România (în colaborare, 2007). Ultima carte publicată: Religia în fapt. Studii, schiţe şi momente, Editura EIKON, Cluj, seria „Theologia Socialis”, 2011.

Partea I

Note de teren

2009

Iaşi, octombrie

13 octombrie 2009

Plecarea din Gara de Nord. Bagaje şi medicamente. Aflu că după miezul nopţii se întâmplă minuni. Călătoria cu trenul spre Iaşi. Bătrânele din Adjud şi mirosul de busuioc proaspăt. Am parte de un sondaj de opinie şi primesc şi un CD. Pieptenele de os. Asaltul pelerinilor.

Ora 5.30 dimineaţa. Mă aflu pe peronul Gării de Nord, în aşteptarea trenului rapid cu destinaţia Iaşi. În lumina scăzută a dimineţii, se văd mai multe grupuri mici, compuse din cinci, şase persoane, îmbrăcate călduros, purtând genţi, rucsace şi sacoşe de plastic. Vorbesc mult între ei, schimbă pahare pline cu cafea. Alte grupuri sunt compuse doar din două, trei persoane, îmbrăcate în negru. Călugări şi călugăriţe, provenind fără îndoială de la mănăstirile din împrejurimile Bucureştiului. Aceştia din urmă atrag ca un magnet celelalte persoane prezente pe peron, care încearcă să intre spontan în dialog cu călugării, cerând sfaturi şi informaţii. Mă întreb chiar acum, la începutul călătoriei mele, dacă există un fel specific de a se îmbrăca al „pelerinului”. Observ abundenţa vestelor matlasate, a căciulilor de lână, a fularelor, eşarfelor, cu toate că temperatura ambiantă nu este chiar atât de scăzută. Mă aşez pe un scaun de plastic roşu ars cu bricheta de pe peron, în aşteptarea momentului în care garnitura de tren va fi trasă la peron pentru îmbarcarea pasagerilor. Lângă mine, două doamne, în jurul vârstei de 60 de ani, tocmai şi-au terminat de băut cafeaua în pahare de plastic şi fumează cu poftă prima ţigară a zilei, privind sosirea în gară a trenului internaţional Viena-Bucureşti. Discută despre nenorocirea pierderii bagajelor şi a medicamentelor, atunci când se pleacă în călătorii internaţionale şi în pelerinaj. Pe teren, în Iaşi, cele două mari spaime, bagajele şi medicamente, vor reveni obsesiv în discuţiile celor din jur. Un alt grup, ceva mai numeros, se constituie spontan în apropiere. Par a fi profesori sau medici proaspăt ieşiţi la pensie, care doresc să se bucure cât mai mult de libertatea şi mobilitatea astfel dobândită. „După miezul nopţii, în data de 14 octombrie, se întâmplă minuni!”, spune convinsă o femeie din acel grup. Mai participase anul trecut la pelerinaj, iar acum împărţea sfaturi, în stânga şi în dreapta, oricui dorea să o asculte. „Ce minuni, mai exact?”, întreb şi eu, sub privirea tăioasă şi contrariată a doamnei, luând de fapt contact cu prima dificultate a acestui teren de cercetare atât de special: încercarea de a te plasa în afara unei situaţii sociale date, în timp ce încerci, pe de altă parte, să stabileşti un contact cu indivizii chestionaţi. Doamna cu pricina schimbă brusc registrul, deturnează întrebarea, spunându-mi că ea personal nu a avut niciodată probleme de sănătate, apoi mă priveşte cu un amestec de uimire amestecată cu milă, ca pe un sărăntoc.

În tren. La o primă vedere, trenul pare a fi un rapid ca oricare altul, pelerinii îşi fac simţită prezenţa mai degrabă discret. Plasat strategic la capătul vagonului, discut cu şeful de tren, bărbat în jur de 45 de ani; detaşat de la regionala CFR Galaţi, simte nevoia să-mi spună că „este credincios, dar nu habotnic, ca o parte dintre ăştia… Eu sunt şef de tren, dar nu sunt din regionala asta. Pelerinii sunt aşa, cum să zic, oameni mai sărmani. Eu nu trebuie să mă uit la biletul lor ca să-i recunosc. Trenul are un singur vagon suplimentar pentru eveniment, presa asta exagerează mult. Nu are CFR-ul bani de trenuri în plus. Pentru presă, pelerinajul este ca lingura de miere pentru muşte, se aruncă toţi pe el”. Apoi se întrerupe brusc, se uită în stânga şi în dreapta ca şi cum ar fi vrut să se asigure că nu se mai află nimeni în preajmă, spunând cu voce scăzută, aproape de taină: „Vedeţi, să aveţi grijă la Iaşi. Sunt şi multe vrăjitoare care merg acolo”. Accentuează în mod nefiresc cuvântul „acolo”, însoţindu-l cu o înclinare complice a capului.

Pe măsură ce trenul avansează în podişul Moldovei, încep să sune telefoanele celor din jur, se dau şi se primesc acatiste şi pomelnice prin intermediul banalei minuni tehnologice. Port o discuţie aprinsă cu un grup de patru femei de la ţară, vârstnice. S-au urcat în tren din gara Adjud. Poartă cu ele flori proaspete de grădină, busuioc verde, lumânări, pomelnice, bani „pentru acatiste”, haine groase, hrană – tot inventarul pelerinului. Dialogul nostru este unul foarte liber, m-au acceptat pe deplin în grupul lor, primesc o mulţime de sfaturi despre cum trebuie să-mi organizez pelerinajul, cum să mă îmbrac, cum să mă port. Din păcate, reportofonul pe care am înregistrat discuţia noastră a sfârşit scur-circuitat şi plin de apă de la ploaia diluviană ce a urmat în după-amiaza acelei zile. Bunicile de pe lângă Adjud au toate copii şi nepoţi emigraţi în Italia. Pe aceştia nu-i mai interesează pelerinajul la Sfânta Parascheva, chiar şi aşa mai vin acasă doar atunci când se nimereşte, mărturisesc bătrânele cu o voce tristă. Oamenii politici care vin să se facă văzuţi an de an la Iaşi sunt percepuţi ca o fatalitate, „o încercare pe care ne-o dă Sfânta în fiecare an”. Chiar aşa au spus, cu neprefăcută sfială. Mai aflu de la ele că înainte de 1989, Miliţia nu împiedica desfăşurarea pelerinajelor, dar nici nu intervenea atunci când ar fi fost nevoie, în timpul anumitor momente de îmbulzeală, inevitabile. „Parcă voit o făceau, să se sperie lumea de înghesuială, să spună apoi în jur că nu este bine la pelerinaj”, spune una dintre bătrâne. Tocmai în acel moment îşi face apariţia în vagon o patrulă mobilă formată din doi poliţai de la Căile Ferate (Poliţia TF) şi un jandarm. Aruncă o privire circulară, percutantă, celor din jur. Pleacă la fel de rapid cum au sosit. Cele patru bătrâne se fac mici, mici de tot în scaune, zdrobite de autoritatea uniformei. După plecarea acestora, încep să vorbească despre cât de necesară este, citez, „ordinea şi disciplina”, atât de bune pentru un pelerinaj. La despărţire, chiar atunci când trenul intra în gara Iaşi, îmi oferă flori şi busuioc proaspăt, „să am ce să duc la Sfânta”.

Ora 12.00. Sosirea în Gara Iaşi. Călătorul proaspăt debarcat în gara Iaşi nu remarcă nimic deosebit cu privire la existenţa marelui pelerinaj, afiş, banner sau alt semn distinctiv. Nu există nici tăbliţe indicatoare sau un punct de primire al pelerinilor. Nimic. Doar praf, dezordine, şine de tramvai scoase din terasament, veşnicele „lucrări de reabilitare covor asfaltic”, câteva taxiuri delabrate ale căror şoferi îşi dispută călătorii „de la Bucureşti”, presupuşi a fi mai bogaţi decât cei provenind din alte părţi. Abia mai târziu poate găsi un fel de „birou de informaţii” aparţinând Primăriei Iaşi, aflat chiar în centrul oraşului. Doi poliţişti comunitari, dând impresia de prea-plin în uniforma lor strâmtă, împart într-un fel de cort de picnic pliante trase la xerox. Revin la gara Iaşi. Se simte totuşi prezenţa pelerinilor care caută instinctiv direcţia către Catedrala Mitropolitană. Pelerinii „vechi” (cu ghilimele), cei care cunosc deja cea mai scurtă cale pentru a se înscrie la coadă, nu stau prea mult pe gânduri şi se năpustesc de-a lungul bulevardului, peste şinele de tramvai şi strada plină de gropi. O parte dintre aceştia se opresc în micile magazine alimentare de la parterul blocurilor de locuinţe, pentru a-şi „completa” provizia de apă şi alimente.

Mă îndrept la rândul meu către Catedrală, înconjurat de pelerini. Sunt uşor de recunoscut, nu doar din cauza unor atribute exterioare evidente (cum ar fi scaunul pliant de camping agăţat de braţ), ci mai degrabă după mersul lor alert, de oameni având un scop precis de îndeplinit. Urmează un prim contact cu ceea ce am putea numi „pelerinajul ca resursă economică”. O femeie propune celor interesaţi diferite modele de pieptene sculptat în os, o adevărată raritate astăzi. Nu departe de gară, pelerinii sunt abordaţi de doi tineri corect îmbrăcaţi, costum, cravată. Extrem de politicoşi. După ce-şi spun numele, ne cer să participăm la un „sondaj de opinie”. Sunt studenţi la Facultatea de Teologie Baptistă din oraş, chiar dacă nu-şi declină această identitate decât la final, la insistenţele mele. Primesc un CD pe coperta căruia stă scris cu litere mari, negre Biblia sau misticismul?, precum şi un Nou Testament, format de buzunar. Pelerinii se lasă chestionaţi cu vădită plăcere, cred că interpretează gestul celor doi ca pe o formă de recunoaştere a condiţiei lor pelerine. În centrul oraşului este ridicat un cort alb, cu o cruce roşie pe el. Trei persoane tinere promovează programul Mişcarea pentru Sănătate. Se oferă să măsoare gratuit tensiunea, dau sfaturi pentru diete etc. Sunt membri ai Bisericii Adventiste, chiar dacă nici ei nu îşi afişează direct apartenenţa. La fel ca şi celălalt grup neoprotestant întâlnit mai înainte, folosesc pelerinajul ca o resursă utilă pentru contactul cu un public la care nu ar fi ajuns altfel în mod obişnuit.

14 octombrie 2009, dimineaţa

Stâlpii sunt numerotaţi cu grijă. Integrat în grupul de pelerini din Matca, judeţul Galaţi. Cum te „munceşte” rândul de aşteptare. Un coş de răchită plin cu gogoşi calde. A venit Proteveul! Pelerinul, protagonist al ritualului. Note directe din carnetul de teren. Întâlnirea cu un episcop; aflu ce face un director.

Ora 03.30 dimineaţa. Ceaţă, frig umed. Oamenii se aşază grăbiţi în rând, fără a schimba niciun cuvânt între ei. Toţi evaluează din priviri lungimea cozii şi timpul asociat de aşteptare. Fiecărui reper vizual îi corespunde un anumit număr de ore. „Anul trecut am început coada de aici de la baie (este vorba de o mai veche baie publică, comunală) şi am ajuns la Sfânta în jur de ora 11 dimineaţa”, aud pe cineva din jur. Se poate vorbi oare de „noroc” atunci când vrei să înţelegi ce se întâmplă într-un pelerinaj? Am norocul să fi intrat de data aceasta în rând împreună cu un grup de circa 15 persoane, bărbaţi şi femei, originari din Matca, o comună din sudul judeţului Galaţi, renumită pentru producţia sa de legume – de altfel, cât timp au stat la rând, bărbaţii nu au încetat să vorbească despre diferitele pieţe din ţară unde au fost prezenţi cu fructe şi legume. „Mătcaşii”, după cum se autodenumesc, se încurajează reciproc pentru a rezista frigului din ce în ce mai persistent şi oboselii provocate de statul în picioare. Bărbaţii au uşoare altercaţii verbale cu jandarmii care le cer să nu mai iasă din rând şi să nu depăşească linia gardului metalic, dar nu se întâmplă nimic special, totul este sub control. În lumina bolnăvicioasă a iluminatului stradal, fumul de ţigară se ridică spre cer în volute violete. Bărbaţii îşi aduc aminte de armată, de felul cum îşi omorau timpul acolo. Apoi îi privesc pe mai tinerii jandarmi îmbrăcaţi în ţinută de intervenţie şi spun admirativ: „Sunt aici adunate şapte unităţi de jandarmi, din şapte judeţe ale Moldovei”. Trag cu şi mai multă sete din ţigară. Soţiile par a fi mult mai disciplinate. Nu ies din rând, nu fumează, nu fac neîncetate deplasări după cafea. Ba, mai mult, îşi ceartă soţii: „Cum ai să o atingi tu pe Sfânta cu buzele alea spurcate de ţigară”, spune mustrător una dintre ele. Bărbaţii nu răspund nimic, doar că încetează să mai glumească. Obsesia aceasta a spurcăciunii, a întinării sacrului am întâlnit-o mai târziu şi la o vânzătoare ambulantă de batiste şi lenjerie de corp. „Batistele se ating de raclă, apoi se poartă în poşetă, în buzunar”, îmi spune femeia. „Poţi să te ungi cu ea pe unde te doare. Da’ să nu daţi cu ea pe la nas, că este păcat mare”. Contaminarea cu sacrul este fulgerătoare, iar întrebuinţarea greşită poate avea consecinţe funeste – iată ce cred că a vrut să-mi reamintească, în felul său, femeia.

Ora 06.30 dimineaţa. După estimările mele, am avansat cam 70 de metri liniari, nu mai mult. „Abia acum începe să ne muncească rândul”, spune o voce de bărbat din spatele meu, pe care nu-l pot însă identifica. Un bătrân îmbrăcat ponosit povesteşte, oricui are chef să-l asculte, viaţa şi minunile Sfintei Parascheva. Un fel de stare de spirit bon enfant pluteşte în aer. Oamenii încep să discute timid, subiectele sunt diverse, legate în marea lor majoritate de viaţa cotidiană şi de pelerinaj. Supravegherea jandarmilor devine şi ea mai atentă. Tot pentru a omorî timpul, unul dintre mătcaşi iese din rând. Cumpără flori, se întoarce rapid cu braţele încărcate de crizanteme aproape sălbatice. „Ia uitaţi-vă oameni buni la el, parcă-i ieşit drept de la emisiunea lu’ ăla de la Antena, Mircea Radu, Din Dragoste”, exclamă sonor unul dintre ei. Toată lumea izbucneşte în râs. Tot atunci îşi face apariţia un cuplu neobişnuit în viaţa reală, firesc în acest cadru. Doi pensionari, soţ şi soţie, poartă între ei, fiecare agăţat de o toartă, un coş de răchită, plin cu gogoşi calde. Servesc gogoşi oricui doreşte, însoţite de un pahar de vin roşu dintr-o sticlă de plastic. Mătcaşii iau cu toţii gogoşi, mulţumesc respectuos, să fie de sufletul lor şi alte asemenea răspunsuri obişnuite în astfel de ocazii. Unul dintre bărbaţi regretă cu voce tare că vinul nu a fost cald, să se mai dezmorţească puţin. Într-adevăr, frigul a devenit foarte tăios, acum la ivirea primelor gene de lumină. Rândul pare să se fi transformat într-un animal viu, având propria lui viaţă. Ne simţim apropiaţi unul de celălalt, se formează acea stare-sentiment de comunitate intensă, chiar dacă pasageră, esenţa pelerinajului¹. O femeie din grupul de la Matca îmi spune cu o voce joasă, pentru a nu fi auzită şi de cei din jur, că au „bărbaţi buni, care nu beau”. Ba mai mult, participă adesea şi la slujba de duminică sau la sărbătorile de peste an, atunci când nu sunt plecaţi prin ţară cu treburile lor, legate de comerţul cu legume.

Ajungem într-o zonă în care stâlpii sunt numerotaţi cu numere, ca nişte staţii de autobuz. Hârtia trasă la imprimantă, format A4, este plastifiată şi fixată pe stâlpii de iluminat public şi pe alte repere naturale (garduri, ziduri de casă) la circa doi metri înălţime. Brusc, cei din jurul meu par a fi scoşi din amorţeala care-i cuprinsese. Încep să citească cu voce tare „staţiile” (cu ghilimele) rămase până la marea întâlnire. Abia mai târziu, în cadrul pelerinajului de Sfântul Dumitru Nou de la Bucureşti, am aflat rostul acestor numere, după ce am discutat cu o studentă medicinistă, voluntară Crucea Roşie. Ele servesc la regularizarea fluxului de pelerini şi la orientarea în caz de urgenţă medicală sau de altă natură, ca puncte de reper vizual. Repet, pe teren am văzut cum efectul psihologic asupra pelerinilor era extraordinar.

Un strigăt agită mulţimea: „a venit Proteveul!”. Proteveul este numele generic care este atribuit oricărui post de televiziune prezent aici. Într-adevăr, undeva în faţă se pot zări lumina orbitoare a unui reflector şi o tânără reporteră care „ştie mai multe despre ceea ce se întâmplă”, potrivit formulei de prezentare deja consacrate în jargonul media. Fiecare dintre cei prezenţi în rând îşi intră imediat în rol, construind involuntar pentru camere imaginea pelerinului: sunt strânse scaunele pliante, femeile îşi aranjează baticul de pe cap, bărbaţii aruncă ţigările etc. Acest comportament în faţa camerelor de filmat l-am întâlnit mai apoi la toate pelerinajele la care am participat în România². În cele din urmă, echipa de televiziune se opreşte doar la câţiva metri în faţa mini-grupului din care fac parte. Oamenii par sincer dezamăgiţi, reintră în starea de aşteptare obişnuită.

Câteva note directe din carnetul de teren. Ora 08.30 dimineaţa, după aproximativ cinci ore de aşteptare. Faptul că toată lumea scrie acatiste pe foi volante de hârtie şi pe carnete uşurează sarcina cercetătorului pe teren, care altfel ar fi devenit suspect în ochii celorlalţi cu preocuparea sa de a nota tot timpul ceva într-un carnet. Pelerinajul catolic. Proba fizică este marşul, cu toate că există şi excepţii. Bănuiesc că şi la Lourdes există momente când lumea se calcă în picioare. Sau înghesuiala de la Mecca, de reflectat. Pelerinajul ortodox este comprimat spaţial. Proba fizică este statul îndelungat în picioare. Povara trupului. Posibile extensii şi interpretări teologice ale aşteptării. Forţa pelerinajului stă în forţa grupului. Cel mai bine se pare că au înţeles acest lucru ţăranii din localităţile Moldovei, toţi stau grupaţi, compact. Economie de energie, în forma cea mai pură. Voinţa individuală este atomizată după câteva ore de aşteptare, devenind parte dintr-un fel de voinţă colectivă, a grupului.

Rândul devine compact sub ploaia torenţială

La ora 09.30 dimineaţa, după şase ore de aşteptare, părăsesc rândul sub privirile pline de reproşuri ale celor din jur. Jandarmul de lângă mine mă întreabă dacă vreau să merg doar la toaletă, nu înţelege cum poate ceda cineva atât de aproape de ţinta finală (mai aveam circa două ore, două ore şi jumătate de aşteptare – „dacă ne ajută Dumnezeu şi Sfânta să nu apară parlamentarii, să nu se oprească rândul”, după cum spunea o voce din jur. Odată ieşit din rând, mă îndrept către mica esplanadă din faţa Catedralei, acolo unde va avea loc slujba religioasă dedicată Sfintei Parascheva. Până să ajung însă acolo, parcurg încă o dată imensul rând cu privirea, de data aceasta în sens invers. Ceea ce mă izbeşte în toată această diversitate incredibilă este absenţa preoţilor şi a călugărilor din rând. Sau, mai bine spus, „non-prezenţa” lor este acută, te-ai fi aşteptat să fie acolo nu doar ca administratori ai sacrului şi ai evenimentului, în general, dar şi ca buni păstori, în mijlocul mulţimii. Pe o alee mai retrasă de lângă Catedrală, o limuzină neagră, înmatriculată într-un judeţ oarecare din Moldova. Episcopul locului coboară agale din maşină. Îmi trag mai bine pe urechi căciula tricotată, îmi aşez rucsacul de pelerin în spate, mă închei cu atenţie la geaca de piele uzată şi udă de ploaie. Mă apropii de Sfinţia Sa şi-l întreb, ca „simplu pelerin”, de ce nu sunt prezenţi preoţi şi călugări în rând, spre îmbărbătarea pelerinilor. La început, pare total surprins de îndrăzneala mea. Nu ştie dacă sunt un pelerin oarecare, un farsor provocator sau doar un sărman cu duhul, aşa cum se întâlnesc cu zecile în perimetru în acele momente – pelerinajul atrage de altfel ca un magnet o mulţime de marginali, cerşetori şi excluşi. Îşi revine însă rapid. Privindu-mă direct în ochi, omul Bisericii ţinteşte cu un deget un punct imaginar plasat pe fruntea mea, apoi mi se adresează direct, cu o voce autoritară, îndelung exersată anterior: „Ia ascultă bine aici! Tu, când te duci într-o fabrică, poţi să vorbeşti aşa, direct, cu directorul? Ce face directorul, lucrează, conduce sau vorbeşte?”. Fără a mai aştepta răspunsul meu, episcopul pleacă agale către Catedrala Mitropolitană, înconjurat de preoţi-aghiotanţi apăruţi de niciunde, acolo unde va oficia fastuoasa slujbă a sărbătorii împreună cu ceilalţi ierarhi. Atunci am rămas surprins. Mai târziu aveam să-mi dau seama că reacţia sa era plină de sens în contextul general al pelerinajului.

14 octombrie 2009, a doua parte a zilei

Sfânta este a poporului! Comerţul cu obiecte religioase. Candidatul la alegerile prezidenţiale are papuci de plastic. Primesc oferta de a intra fără să stau la rând. Cazarea pelerinilor: bănci de lemn şi discuţii despre politicieni. Mă înscriu iarăşi la rând. Întâlnirea bulversantă cu Sacrul. Brandeum. Cum arată pelerinajul noaptea.

Orele 11.00-13.00. Slujba dedicată hramului Sfintei Parascheva se află în plină desfăşurare. Exceptând pelerinii aflaţi în rând, disting două mari grupuri de oameni. Un prim grup asistă la slujbă, înghesuit în faţa estradei sau cu ochii pe un ecran uriaş pe care este transmisă în direct ceremonia. Un alt grup, foarte heteroclit, este prezent la marea atracţie reprezentată de pelerinaj. Cinetica este maximă, sunt singurele momente de veritabilă îmbulzeală pe care le-am putut vedea până acum. Două curente umane, ca două Gulf Stream-uri în miniatură, dau naştere la diverse fricţiuni şi altercaţii între cei care vor să participe la slujbă şi ceilalţi, simpli gură-cască, turişti sau curioşi. La un moment dat, rândul se dezorganizează de-a binelea. Se zvoneşte că au venit parlamentarii de la Bucureşti, numele generic acordat aici oricărei oficialităţi. Ei sunt lăsaţi să intre să se închine fără aşteptare, fapt ce strică dinamica rândului. Cei din spate nu înţeleg ce se întâmplă, împing, situaţia este critică. Starea de iritare este vizibilă. Sub ochiul de sticlă al unei camere TV, o femeie strigă suficient de tare pentru a fi auzită de cei din jur: „Sfânta, draga de ea, nu este a parlamentarilor şi nici a popilor! Ea este a noastră, a poporului!”. Recunosc că m-am oprit în loc, uluit. Strigătul acelei femei închidea în el toată complexitatea relaţiei dintre pelerinaj şi religia populară. Biserica îi percepe pe sfinţi ca pe nişte intermediari între om şi divinitate. Religia populară nu gândeşte însă aşa, pentru că ea se opreşte pur şi simplu la sfinţi. Astfel se creează o stare de comunicare extrem de intensă cu sacrul, pe care teologia oficială nu prea a vrut şi nici nu prea a ştiut să o analizeze de-a lungul timpului, dar care, iată, este o realitate pe teren. Pelerinajele, din multe puncte de vedere, arată toată puterea de creativitate şi spontaneitatea religiei populare, greu de ţinut în frâu de către Biserică. Religia populară ascunde dorinţe şi nevoi profunde de sacru, pe care religia „oficială” nu le poate satisface, deoarece religia populară datorează mai mult oamenilor şi mai puţin cărţilor (Isambert, 1982: 12).

Imaginea pelerinajului ca scenă publică apare acum în toată splendoarea sa. Toate împrejurimile Catedralei sunt împânzite de tarabe mai mari sau mai mici care vând obiecte religioase. Iat-o de pildă pe cea a Ştefaniei Stoica, artistă. Îşi prezintă ea însăşi CD-urile conţinând un fel de doine-balade lente. Pe măsuţa de lemn din faţa sa stă scris „Muzică religioasă”. Artista şi-a construit o imagine pioasă (voal negru, rochie lungă, corectă), iar atunci când nu este solicitată de clienţi, ţine mâinile încrucişate pe piept. CD-urile sunt realizate artizanal, direct pe „blancuri”, nu poartă nicio inscripţie, doar imaginea interpretei pe copertă, care priveşte spre cer exact ca o Madonă îndurerată.

Inventarul obiectelor religioase propuse spre vânzare, modul în care sunt prezentate şi aşezate, negocierea preţului etc. ar putea constitui obiectul unei prezentări separate. Doar o scurtă prezentare: ceas fosforescent plus crucifix, 20 de lei. „Merge şi cu încărcător de Nokia, domnu’”, spune dezinvolt vânzătorul. Săculeţ vată sfinţită Sfânta Parascheva, plus tămâie, plus mini-icoană plastifiată, totul introdus într-un cub de plastic transparent, 3 lei. Candelă plus cărbune plus tămâie, 10 lei. La o privire mai atentă, plicul de carton vândut sub numele de „tămâie” se dovedeşte a fi o aromă indiană oarecare, de genul celor vândute în orice magazin cu profil etnic din Occident. Candele fumegă abundent, umplând aerul cu miresme orientale. În imensa lor majoritate, obiectele vândute sunt fabricate în China, inclusiv straiele preoţeşti. Icoanele mai provin şi din Rusia, via Chişinău. Este foarte greu, dacă nu imposibil, să mai afli pe tarabe obiecte care până la jumătatea anilor 1990 făceau parte din artizanatul mănăstiresc: cruciuliţe şi crucifixe sculptate, ouă încondeiate, icoane pictate manual, ştergare etc. Tot la tarabe se pot cumpăra o mulţime de publicaţii religioase. Editate în marea lor majoritate extrem de precar (fotocopiate xerox şi legate artizanal) de către persoane particulare sau de mănăstiri, sunt greu de găsit în altă parte, din cauza distribuţiei lor inexistente. Foi volante, broşuri efemere, cărţi de rugăciuni, toate stau aşezate cuminţi în aşteptarea cumpărătorilor.

Peisajul publicistic este însă dominat de volumele dedicate Părintelui Arsenie Boca şi de cele ale actorului, conferenţiarului, predicatorului ad-hoc Dan Puric. În multe cazuri, am putut observa cum cele două cărţi ale sale, „Cine suntem?” şi „Omul Frumos”, se găseau expuse între alte scrieri cu subiecte ezoterice sau eco-naturiste. În faţa unei astfel de tarabe cu obiecte religioase, izbutesc să discut cu un jandarm aflat la sfârşitul serviciului. A fost de strajă în punctul cel mai nevralgic, chiar lângă raclă. Dialogul se leagă uşor, atunci când constatăm că aveam acelaşi scop: căutăm icoane „româneşti” (adică pictate manual la noi în ţară), altele decât cele din Rusia, Ucraina sau China. Mărturiseşte puţin încurcat că a fost ales de comandantul său să stea de veghe chiar acolo, deoarece „m-au citit, au simţit că le am cu religia”. După ce încrederea s-a aşternut între noi, îmi propune discret să mă bage în faţă, atunci când va fi iarăşi de serviciu. Refuz încurcat, iar el nu înţelege de ce nu doresc să profit de bunăvoinţa sa.

Printre tarabe, se plimbă un tânăr de circa 30 de ani, îmbrăcat în trening, cu şosete negre în papuci de plastic. Poartă cu el o listă de semnături. Este vorba de un candidat independent la cea mai înaltă demnitate a statului, cea de preşedinte. Îşi începe de fiecare dată discursul de abordare cu propoziţia „Sunteţi de acord ca pelerinii să fie lăsaţi să doarmă în frig, afară, pe jos, în Catedrală? De îndată ce voi fi ales, voi schimba această stare de lucruri!”. După care întinde cu un gest decis, aproape agresiv, tabelul cu semnături curioşilor strânşi în cerc în jurul său. Oamenii râd de el, dar se mai găsesc şi persoane care semnează automat, fără a şti de fapt despre ce este vorba.

În ciuda comunicatelor oficiale, structurile de primire ale pelerinilor sunt quasi-inexistente. Eu unul am văzut doar un cort de plastic, de la apărarea civilă, cu bănci de lemn înăuntru, rezistente, înalte, aşa cum sunt cele din parcuri. La ora la care eu intru în cort (ora 15.00), acesta este gol, umed, populat doar de doi bărbaţi beţi, ce dorm la cap cu sticle din plastic pe jumătate pline cu un vin alb, tulbure. Recipientele păstrează urme grase de degete pe exterior. Un angajat al regiei de salubritate Iaşi îşi face de lucru în preajma cortului. Spune că „anul acesta nu au fost prezenţi prea mulţi oameni politici, doar Domnu’ Becali şi Domnu’ Vadim. Vadim Tudor. Să ştiţi că Domnu’ Gigi a dat mâna cu toată lumea. Şi cu gunoierii!”. Mai aflu şi faptul că resturile de sarmale risipite prin interior provin de la Primăria din Iaşi, „sunt de la cantina de ajutor social, au muncit femeile de acolo toată noaptea, săracele, ştiu de la nevasta mea, că-i angajată acolo, pe curăţenie”, şi că nu trebuie să mă las înşelat de imaginea actuală a cortului, „azi-noapte, pe frig şi pe ploaie, cortul era plin de oameni. Se încălzeau ca animalele, unii pe alţii, ştiţi cum ieşea aburul din cort? Parcă era vaporul Titanic!”.

14 octombrie 2009, seara, după ora 18.30

Condiţiile meteo au devenit iarăşi dificile, temperatura a scăzut la circa 3-4 grade Celsius. Stă să plouă, ceea ce dă naştere unui sentiment de îngrijorare în rândul celor aşezaţi la rând. Compoziţia acestuia s-a modificat vizibil, se pot vedea mulţi tineri urbani, circa 25% din totalul celor prezenţi, după estimările mele vizuale. Pelerinii din satele Moldovei, dar şi rromii colorat îmbrăcaţi din Iaşi, Galaţi au plecat, ceea ce îmi aminteşte de dialogul purtat anterior cu o vânzătoare de carte religioasă. „Pelerinii adevăraţi vin cu patru-cinci zile înainte, mai pe la început. Restul, la spartul târgului, mai mult să caşte gura, să facă şi ei cumpărături, să se laude la copii, că au fost pe aici.”

Odată cu lăsarea întunericului, se creează adevărate „instalaţii” religioase de-a lungul rândului, formate din candele şi lumânări de plastic, icoane de mici dimensiuni, majoritatea reprezentând imaginea Sfintei Parascheva. Mai târziu, discutând cu un preot ce participase la pelerinaj, acesta mi-a spus că ele servesc pentru „a arăta drumul pelerinilor”. Văzut de departe, efectul vizual este copleşitor. În timpul ultimelor staţii, chiar înainte de sosirea la raclă, starea de nervozitate şi nerăbdarea este maximă. Grupurile devin din ce în ce mai compacte, înghesuiala este mare. „Oameni buni, de ce împingeţi aşa, că doar aţi fost atât de cuminţi până acum”, spune un jandarm care încearcă să pară calm. O doamnă care distribuie colivă în pahare de plastic spune că are „prieteni preoţi care sunt chiar acum de serviciu la raclă. Nici ei nu mai rezistă, săracii, sunt epuizaţi după atâtea zile de lucru cu mulţimea”.

Remarc în treacăt faptul că tarabele improvizate se întind de-a lungul rândului până la doar câţiva metri de raclă. Integrat în rând, mă apropii de punctul zero al aşteptării, al rândului, al ordinii stabilite în acea seară acolo. Racla Sfintei Parascheva este depusă pe un fel de scenă mică rectangulară din lemn, cu acoperiş. Locul este înconjurat cu garduri metalice de protecţie, pe care sunt suprapuse folii mari de plastic, protecţie împotriva ploii extrem de violente care a căzut aseară. Un fel de sas unde se desfăşoară contactul cu sacrul, asigurând etanşeitatea şi separarea dintre două lumi; un loc periculos în care omul, desprins pentru câteva secunde de profan, experimentează puritatea, consacrarea dată prin contactul cu sfinţenia (Caillois, 2006: 34).

În jurul scenei se găsesc mai multe persoane în genunchi, în adoraţie extatică, precum şi mai mulţi părinţi cu copii în braţe, încercând să se apropie de raclă fără a sta la rând. Totul este acoperit de flori, ghidajul jandarmilor devine din ce în ce mai sever. Înainte de a urca scările ce duc la raclă, mai aud doar o voce bărbătească care ne spune „pe două rânduri, pe două rânduri, înaintăm frumos, nu ne oprim, aşa”. În vârtejul emoţional, colorat şi olfactiv în care am intrat, apuc să văd o pelerină care încearcă să depună pe raclă o bucată mare de pânză albă. Pânza, moştenitoarea acelui linţoliu din in, denumit brandeum, cu care se acopereau în Antichitatea Târzie relicvele³, este îndepărtată cu un gest expert de către preotul de veghe de lângă moaşte. Un alt preot are gestiunea acatistelor şi a containerului metalic sigilat conţinând banii introduşi de pelerini, aflat chiar la urcarea pe scenă. După ce ies din acest tunel al întâlnirii cu sacrul, oamenii par ameţiţi şi fericiţi. Slăbiţi chiar, unii dintre ei. Florile şi busuiocul depuse pe racla Sfintei sunt redistribuite de un grup de tineri celor din jur.

15 octombrie 2009

Întoarcerea acasă. Mai multe racle, mai mulţi pelerini. Eu cred în felul meu.

Drumul de întoarcere către casă. În tren, dialog cu o tânără doctoriţă, specializată în boli de nutriţie şi diabet. Originară din Iaşi, profesează ca medic, dar este şi cadru didactic asociat la Facultatea de Medicină din oraş. Merge la Bucureşti pentru a urma un stagiu intensiv de pregătire, legat de un aparat complicat de analiză rapidă a sângelui. Nu pare a fi interesată de fenomenul pelerinajelor, dar nici complet indiferentă faţă de starea religiei de astăzi. Laudă îndelung virtuţile curative şi principiile sănătoase ale postului. Îmi spune că numărul de pelerini pare să fi crescut de la an la an, din 1990 încoace. Pentru ea, numărul de pelerini din Iaşi este proporţional cu vremea de afară şi cu numărul de moaşte „invitate”. Cu cât sunt mai multe racle, cu atât, mai mulţi pelerini. Îmi vorbeşte despre prieteni de-ai ei, medici, care au „experimentat pelerinajul”. Mă întreabă de ce sunt atât de interesat de acest subiect. „La urma urmei, pelerinajul nu se poate explica. Şi eu cred, dar cred în felul meu”, spune doctoriţa. Trenul intră în gara Bucureşti. Ne spunem la revedere grăbit. La fel procedau şi cei care se despărţeau la Iaşi după ore de aşteptare, încolonaţi în rând ca pelerini.

Bucureşti, octombrie

26 octombrie 2009

Dealul Patriarhiei şi împrejurimile sale. Pelerinii de la Piatra Şoimului, Neamţ şi efectele migraţiei. Miruirea în masă de la metrou. Miracolul şi promovarea lui. Forţele de ordine.

Orele 15.30-20.00. Pelerinajul din Bucureşti nu pulsează în spaţiul public al oraşului. În plus, nu există acea stare palpabilă de sărbătoare ce se simţea în aer în tot perimetrul capitalei Moldovei. Nu se simte nici presiunea fluxului pelerin, cu toate că mă aflu nu departe de Dealul Mitropoliei. Un bemol, totuşi: în Piaţa Universităţii, un panou publicitar de dimensiuni medii semnalizează trecătorilor grăbiţi din zonă existenţa „Sărbătorii Sfântului Dimitrie Basarabov, Patronul Oraşului Bucureşti”. Ştirile de seară ale postului de televiziune Pro TV din 25 octombrie, cele mai urmărite de altfel, pun accentul pe organizare, prezenţa forţelor de ordine, pe timpul de aşteptare redus. Sunt arătaţi chiar şi soldaţi din regimentul de gardă, îmbrăcaţi în ţinută de ceremonie, încremeniţi în poziţie de drepţi şi plasaţi lângă baldachinul în care sunt expuse raclele cu moaşte. Îmi aduc aminte de ceea ce îmi spunea cu puţină vreme în urmă un prieten, legător de cărţi şi bucureştean get-beget: „pelerinaje erau berechet şi pe timpul lui Ceauşescu, doar că nu vorbea nimeni despre ele. Erau pomenite doar aşa, în cerc restrâns”.

Ajung la poalele Dealului Patriarhiei în jurul orei 15.30. Prima impresie este că mă aflu în preajma unei zone militarizate, sau aproape: jandarmi, poliţie, pompieri. Obsesia fluidizării traficului, zona aglomerată din jur, frică de atentate, toate posibilele motive ale acestei stări de fapt îmi vin în minte, dar nu izbutesc să alunge senzaţia de fortăreaţă, de închidere către potenţialul pelerin. Cu toată această impresionantă desfăşurare de forţe, cerşetoria este tolerată, iar numărul celor ce imploră mila publicului este mult mai ridicat decât ceea ce am putut vedea la Iaşi. Să fie oare vorba de tradiţia „balcanică” a Bucureştiului în acest domeniu? Doi lucrători de la Apă-Canal mă surprind în timp ce încercam să fotografiez cu modestul meu aparat digital concentrarea de forţe de ordine de la baza Dealului. Unul dintre ei spune, suficient de tare pentru a putea fi auzit: „aşa nenicule, fotografiază, să vadă ţara câtă lume-i adunată aici la Bucureşti”. Apoi mă întreabă unde pot să aprindă şi ei nişte lumânări, rapid. Cer în mod expres ca pe ei să nu-i fotografiez totuşi, pentru că sunt „în timpul serviciului”, după cum o recunoaşte unul dintre ei. Voi întâlni des tipul acesta de „pelerin temporar” la Bucureşti, persoane care doar trec prin zona Pieţei Unirii şi care se abat rapid fie pentru a aprinde lumânări, fie pentru a sta rezemaţi preţ de câteva minute de gardurile din imediata apropiere a raclelor, ca şi cum ar vrea să atingă de la distanţă încărcătura sacrală a acestora.

Rândul şi împrejurimile sale. Reprezentarea supranumerică a forţelor de ordine, în frunte cu jandarmii, nu pare să-i deranjeze pe participanţii la pelerinaj. „Dacă nu era ordine şi disciplină, ştii ce era aici? Nu-ţi vine să crezi!”, spune o femeie cam de 50 de ani către nepoata sa, cu care a venit împreună aici la Bucureşti. Amândouă sunt sărac îmbrăcate, haine de plastic lucios, chinezeşti, curate, hainele lor „bune”, special purtate pentru evenimentul acesta unic. Femeia acceptă să stea de vorbă cu mine, în timp ce nepoata ei mănâncă cu poftă un rest dintr-o felie uscată de cozonac, pe care se chinuie să o introducă într-un borcan cu gem de prune ce pare a fi fabricat în casă, după miros şi culoare. Cu un puternic accent moldovenesc, femeia îmi spune că degeaba vin toţi oamenii aceştia aici, dacă „nu fac priveghere, nu stau treji toată noaptea, că aşa se cade în noaptea dinaintea sărbătorii. Am venit doar eu cu nepoata la Bucureşti, omu’ este cam bolnav, a rămas acasă, iar părinţii fetei sunt plecaţi în Italia la muncă. Am grijă de cea mică, nu-i uşor, domnu’, să ştiţi”, îmi spune resemnată. „La noi în sat, la Piatra Şoimului⁴, mai mult de jumătate din familii sunt plecate în Italia. Au mai rămas doar bătrânii şi văduvele, dar şi ei pleacă pe acolo, să-şi vadă de nepoţi şi strănepoţi”. Nu poate renunţa cu niciun chip la pelerinaje, „asta-i singura bucurie ce mi-a mai rămas”, apoi bifează pe o hartă imaginară locurile de pelerinaj pe care le-a vizitat şi cele unde nu a ajuns încă. „La Nicula aş vrea să mai merg, da-i prea departe şi prea scump pentru mine.”

Componenţa şi dinamica rândului de la Bucureşti îmi par a fi total diferite de cea de la Iaşi, singurul pelerinaj la care am mai participat până acum. Distanţa dintre grupurile compacte de pelerini (ce număra fiecare în medie cam 30-35 de persoane) este mai mare decât la Iaşi, dar ea se micşorează progresiv, pe măsură ce rândul urcă dealul şi se apropie de baldachinul unde sunt adăpostite raclele. Predomină femeile în jur de 50-60 de ani, mulţi pelerini „ocazionali”, bucureşteni ce treceau întâmplător prin zonă în acel moment precis.

Pelerinajul ca resursă comercială. În zona de afluenţă maximă de pe Dealul Mitropoliei sunt o mulţime de „agenţi de vânzare” de pelerinaje, dacă-i pot numi astfel, ce împart trecătorilor fluturaşi de hârtie cu diverse destinaţii de pelerinaje, în România sau în străinătate. Profit de ocazie pentru a discuta cu o femeie între două vârste ce se recomandă a fi directoarea unei „agenţii de pelerinaje specializată pe Grecia”. Povesteşte cu lux de amănunte cât de bine alege ea destinaţiile de pelerinaj (am uitat însă să o întreb şi pe ce criterii anume) şi faptul că spre deosebire de pelerinii greci pe care i-a întâlnit ea de-a lungul timpului, „noi românii suntem mai aşa, cum să spun, mai habotnici”. La fel ca şi la Iaşi, de mana financiară a pelerinajului încearcă să profite o mulţime de comercianţi ambulanţi, printre care se remarcă femeile care vând ciorapi, şosete, veste de lână tricotate.

Mă îndrept către staţia de metrou Piaţa Unirii, aflată în imediata apropiere, obosit, puţin dezorientat de haosul urban din jur. Pe pereţii chioşcurilor de ziare din zonă sunt lipite grosier, cu soluţie de apă amestecată cu făină afişe alb-negru, produse rapid la imprimantă. Sare în ochi unul dintre ele pe care scrie mare, cu litere plasate în diagonală „Unic: pelerinaj la ICOANA făcătoare de MINUNI!”, urmată de adresa unei pensiuni din Câmpulung-Muscel, toată numai termopane, vopsită în culori stridente, arhitectură banală. Locul de pelerinaj exploatat pentru atragerea potenţialilor turişti. Poate ar mai trebui să adaug faptul că afişul, format A4, este lipit pe un altul, ce anunţă concert de Crăciun, susţinut de cunoscutul crooner român Ştefan Bănică Junior. Exact pe capul cântăreţului este lipit, pentru o mai bună vizibilitate.

Locul este unul cu mare „vad comercial”, îl cunosc prea bine deoarece trec de mai multe ori pe săptămână prin zonă, aşa cum îl ştiu de multă vreme şi pe vânzătorul bărbos plasat la capătul aleii, specializat în comerţul cu literatură legionară şi ezoterică – New Age. Pentru zilele de pelerinaj, a gândit o scenografie specială: două reflectoare cu halogen, puternice, care inundă cu lumină crudă câteva rafturi confecţionate ad-hoc pe care sunt expuse, în ordine, bestselurile spirituale ale momentului: jurnalul actriţei Oana Pellea, Dan Puric, scrierile Părintelui Iustin Pârvu şi ale Părintelui Arsenie Papacioc, literatură din lupta anti-cip şi anti-avort, alături de cărţi de dezvoltare personală, cristale, ezoterisme diverse, puterea vindecătoare a plantelor medicinale, viaţă sănătoasă etc.

Chiar lângă scările ce coboară spre subteran se află plasat un „echipaj” format din doi călugări, cu bărbi mari, roşiatice. Tineri, poartă în bandulieră saci de merinde (straiţe) din lână, artizanali, ostentativ mi se pare că-i poartă, ca un marker al autenticităţii. Mai au o valiză tip „trolley bag”, ieftină, împodobită cu tricolor, icoane de plastic şi buchete de flori. Mai mult, instalaţia aceasta religioasă este completată de nişte boxe audio mici, dar destul de puternice pentru a transmite în jur o muzică religioasă dulceagă, prelungă. Cei doi strâng bani pentru o mănăstire şi un centru social, care se vor ridica undeva pe lângă Vatra Dornei, dacă am înţeles eu bine din documentul scris cu litere mici, împodobit cu ştampile şi semnături (obsesia legalităţii!), pe care cei doi l-au plastificat şi aşezat la loc vizibil⁵. În spatele lor se formase un „mini-rând”, cam din 15-20 de persoane, ce se împrospăta în permanenţă din fluxul uman ce se îndrepta spre metrou. Nu era vorba de „pelerini” propriu-zişi, ci mai degrabă de trecători obişnuiţi, oameni ce se îndreptau către casele lor şi îndeplineau un „mini-pelerinaj”, parcă cu o privire puţin „vinovată” în ochi, că nu s-au înscris în rândul cel mare, de alături. „Pelerinii de metrou” le dădeau bani, bancnote mici de un leu, maxim cinci, apoi erau miruiţi pe frunte, cu un gest rapid şi extrem de precis. Mirul folosit era unul extrem de puternic mirositor, mai degrabă un parfum dulceag, strident, decât altceva. Mirosul atât de caracteristic al metroului din Bucureşti, de umezeală, mucegai şi transpiraţie umană tindea să fie înlocuit, cel puţin acolo, la intrare, de cel al miruiriii populare.

27 octombrie 2009

Spaţiu publicitar de vânzare pe gardul de metal al Jandarmeriei. Cuza Vodă şi cortul de la Crucea Roşie. Religie şi putere: trec coloane oficiale. Librăria Bizantină la ceas de pelerinaj. Unde sunt clienţii? Cerşetorii şi atitudinea pelerinilor. Tinerii şi călugărul predicator.

Orele 09.00-15.30. Zona Pieţei Unirii se prezintă ca un furnicar de oameni, maşini, forţe de ordine. Tramvaiele scârţâie, acolo este capăt de linie şi o curbă extrem de strânsă, şoferii claxonează enervaţi de salturile de iepure, neatente, ale oamenilor ce se grăbesc să se înscrie în rândul de aşteptare. Zeci de vânzători de flori de toamnă, crizanteme în cea mai mare parte, sunt aşezaţi pe cutii de plastic şi carton, pe exteriorul cercului format de şinele de tramvai. Doi bărbaţi care tocmai au sosit având în spate doi saci de iută plini cu crizanteme încearcă să desprindă cu un briceag bont banner-ul ce anunţă un concert Sandra, fostul star disco-pop al anilor 1980-1990. A venit să-şi consume ultimele momente de energie în faţa fanilor de la frontiera de Est a Europei, prea săraci pentru a constitui o „piaţă” interesantă atunci când se afla la apogeul gloriei sale. Cei doi sunt surprinşi de o patrulă a poliţiei locale, abandonează sacii cu flori, pierzându-se undeva în mulţime. Ceea ce mi-a atras atenţia însă în mod deosebit a fost un alt banner, simplu, alb, de mici dimensiuni, ataşat de un gard al jandarmeriei, pe care scria „Oferim spaţiu publicitar. Tel/Fax”. Un amplasament strategic, bine gândit, la baza Dealului Patriarhiei, chiar acolo unde rândul coteşte în unghi drept şi începe urcuşul final, spre racle. De obicei, acolo se produc altercaţii între pelerini şi jandarmi, starea de tensiune fiind maximă. Televiziunile prezente în zonă „monitorizează” adesea acel loc, tocmai din cauza incidentelor care se produc, fără a mai vorbi de faptul că toată mulţimea ce vine de la metrou este obligată să folosească trecerea de pietoni din apropiere. Odată ajuns acasă, am telefonat de mai multe ori, de-a lungul mai multor zile, la numărul afişat pe banner. Nu a răspuns nimeni, niciodată. Doar un ton lung, de fax. Ar fi fost important să aflu cui aparţinea de fapt ideea de a vinde spaţiul publicitar în acel loc şi moment precis. Mai târziu, în cadrul celorlalte pelerinaje la care am participat, nu am mai remarcat niciodată mesaje publicitare pe gardurile de metal, albastre, ale Jandarmeriei.

Statuia lui Cuza Vodă este înconjurată de un agregat format din corturile mari, portocalii, ale Protecţiei Civile, zeci de bidoane de plastic goale, suprapuse, apă potabilă pentru pelerini, generatoare de curent pe benzină, care de reportaj şi antene satelit ale televiziunilor comerciale. Pe cealaltă parte a aleii se află un fel de „zonă liberă” a pelerinajului. Scaune portative, pături, foi de plastic, mulţi pelerini săraci, prost îmbrăcaţi, care dau impresia că au venit aici de la mare distanţă; zăresc chiar şi un cort de două persoane instalat pe un petic de iarbă, resturi alimentare aruncate peste tot, resturi de sarmale, sticle de suc.

Zeci, sute de lumânări ard în nişte tăvi de tablă umplute cu nisip, aşezate direct pe caldarâm. Tăvile nu mai fac faţă numărului prea mare de ofrande, ceara şi parafina se scurg încet la vale, arzând în râuri mici de foc, oamenii se apleacă pe rând şi alimentează cu noi şi noi surse de lumină acest altar ad-hoc, ce de la distanţă pare un loc de sacrificiu păgân. Impresia este anulată de mici icoane tipărite pe hârtie risipite ici colo şi două coli de hârtie, grosier prinse cu bandă adezivă de trunchiul unui copac din apropiere, pe care scrie doar „Morţi” şi „Vii”, urmate de două săgeţi mici, indicatoare. Locul atrage şi el ca un magnet, nu doar pe pelerinii sau pe simplii curioşi ai zonei ce doresc să aprindă o lumânare, ci şi echipele de televiziune, în cautare de cadre insolite.

Lângă tăvile cu nisip a sosit şi o tânără blondă de circa 26-28 de ani, ovalul feţei delicat, ochelari fini de intelectuală, îmbrăcată elegant şi funcţional în acelaşi timp. Avea, cum să spun, un „aer de Occident”, pe care-l cunosc prea bine, o altă atitudine, o altă privire. Bocanci de drumeţie în picioare, firmă renumită, la 150 de euro perechea, vestă de protecţie pentru ploaie, rucsac ergonomic, tot tacâmul. Fără să se ferească de lichidul lipicios şi fierbinte ce se găsea risipit peste tot pe pavaj în acea zonă, s-a poziţionat între tăvile de ardere, apoi a scos cu un gest rapid şi exersat dintr-o geantă de piele tare, pe care o purta pe umăr, o cameră de filmat High Definition, marca Sony. A început să filmeze, cu obiectivul apropiat de sol, pentru a prinde ritualitate pură, felul în care se aprindeau lumânările, cum se înfigeau în nisip, cum erau apoi înlăturate şi aruncate într-o căldare unsuroasă de plastic de către îngrijitorii locului. După ce oamenii, vizibil deranjaţi de intrusă, au început să ocolească locul unde ea activa, s-a retras şi necunoscuta. Dar nu definitiv. Acum a intrat în zona liberă, acolo unde se găsea şi cortul menţionat mai sus. Şi-a aranjat camera video, apoi şi-a scos dintr-un alt cotlon al rucsacului său sofisticat un aparat de fotografiat, cu care a început să inventarieze vizual resturile rămase de la masa pelerinilor. Apoi a dispărut la fel de brusc precum apăruse în mulţimea ce cobora cu pas alert Dealul Patriarhiei. Retrospectiv, când transcriu aceste note de teren, îmi dau seama că în mod sigur aveam de a face cu un antropolog pe teren, aparţinând unei universităţi occidentale sau din America de Nord. De-a lungul timpului am mai avut circa patru-cinci întâlniri de acest gen, cu cercetători străini sau cu artişti vizuali interesaţi de fenomenul pelerinajului. Cu o singură excepţie, nu am reuşit să schimbăm nicio vorbă, fie pentru că persoanele respective au evitat dialogul, fie din cauza unor condiţii precise: garduri de protecţie, aglomeraţie, condiţii meteo. Pelerinajul este un fenomen ce începe să atragă atenţia, iar acest lucru este îmbucurător.

Lângă clopotniţa cea mare se găseşte un fel de chioşc improvizat, drapat în pânză albastră, pe care scrie cu litere mari, albe „Acatiste şi Pomelnice pentru Catedrala Patriarhală”. Pomelnicele şi acatistele credincioşilor sunt colectate cu grijă de un preot, care le ordonează într-un fel de clasor, iar banii sunt introduşi într-o cutie de tablă, închisă cu lacăt – e vorba doar de una dintre cele mai importante resurse financiare ale pelerinajului. În momentul în care eu mă apropii de acest „punct de colectare”, preotul responsabil este absent, locul său este ocupat de către un tânăr seminarist îmbrăcat cu un pulover roşu cu dungi negre peste care a tras în grabă un sacou de culoare închisă, strâns pe corp, ceea ce-l face să semene cu un bondar grăsuţ. Depun pe măsuţa de lemn din faţa sa o listă cu numele membrilor familiei mele, plus o bancnotă de zece lei. Tânărul religios împătureşte lista, introduce banii în fanta îngustă a cutiei de tablă, apoi cu un creion roşu, notează vizibil cifra 10 în partea de sus a listei de nume. Întreb de ce scrie, cu toate că ştiam despre ce este vorba, o practică quasi-generală în ultima vreme. Tânărul nu pare mirat, ridică cu greu privirea din pământ pentru a spune, morocănos şi plictisit „pentru că aşa se face acum. Câţi bani daţi, de atâtea ori se citeşte”.

Pe lângă rând, la rând şi după. Zăbovesc o clipă pe lângă Catedrala Patriarhală, la intrarea căreia se formase acum un alt rând, secundar; oameni care vor să treacă prin faţa nişei din zid, acum vidă, unde este depusă în mod obişnuit racla Sfântului Dimitrie Basarabov. Apoi iau hotărârea de a mă înscrie în rândul propriu-zis de aşteptare. Cobor Dealul Patriarhiei, de data aceasta prin „spatele” acestuia, pe strada Patriarhiei. Două autoturisme BMW, oficiale, trec în mare viteză, apărute parcă de niciunde. Sirenă, faruri, flash-uri colorate. Coloana frânează brusc în faţa barierei Jandarmeriei, apoi dispare ca un fum, sub ochii uimiţi, întrebători şi nedumeriţi ai mulţimii aflate în rând. Două lumi care, de fapt, nu-şi vorbesc şi nu comunică niciodată, nici măcar acum, la pelerinaje.

Vreau să mă odihnesc puţin, să-mi limpezesc privirea, aşa că aleg să intru în Librăria Bizantină, plasată chiar în intersecţia alăturată. Librărie şic, cu nuanţe de ortodoxie intelectuală, cărţi alese bob cu bob, multe obiecte frumoase, sculptate din lemn, modelate în lut, icoane pe sticlă, adică tot ceea ce rămâne din Tradiţie, când aceasta este suferindă sau chiar pe moarte. Înăuntru miroase frumos, sofisticat aş spune, ceva între arome de tămâie şi ceai de scorţişoară, este cald, iar vânzătoarea toarce ca o pisică pe un scaun din colţul încăperii, vizibil tulburată de prezenţa unui client ca mine. O întreb direct dacă se simte cumva prezenţa pelerinilor în cifra de vânzări, oare au crescut acestea, au ei măcar curiozitatea de a arunca o privire înăuntru acestui spaţiu frumos, delicat aş îndrăzni să spun. Îmi spune, previzibil, că nu au vândut mai mult decât în alte zile, iar pelerinii ce se găsesc în zonă nu prea sunt interesaţi de librărie şi de oferta acesteia. În carnetul de teren am notat atunci, la cald, cu litere mari şi roşii următoarele : „mă întreb, după discuţia avută în librărie, dacă pelerinajul nu este cumva doar ritualitate pură, fără iradiere spirituală în spaţiul din jur”.

La fel ca şi la Iaşi, nimeni nu ştie de fapt unde poate fi găzduit un pelerin venit din altă localitate, în ce condiţii, cine s-ar ocupa de el, dacă există benevoli capabili să-i îndrume etc. Nu există nici semnalizare vizuală dedicată acestui subiect. Biserica Sfântul Nicolae Vlădica, cea mai apropiată spaţial de rândul în plină desfăşurare, figurează însă pe o listă oficială a spaţiilor de cazare pelerini, pe care presa oficială ortodoxă a publicat-o înainte de începerea sărbătorii. Am intrat în interior, nimic deosebit în afară de câţiva trecători ca şi mine şi câţiva cerşetori „de-ai casei”, foarte activi şi în timpul pelerinajului, linişte, clar-obscur, o zi ca oricare alta. Femeia de la pangar îmi confirmă faptul că „şi aici la noi este cazare pentru pelerini, am ţinut biserica deschisă toată noaptea, un călugăr s-a ocupat. Dar să ştiţi că nu a venit mai nimeni, nu-şi lasă oamenii rândul”. Nu am reuşit să vorbesc cu acel călugăr, ar fi fost interesant, iar glasul şi răspunsul femeii sunau ca o obligaţie profesională, nimic mai mult.

Intru în rând în jurul orei 16.00. Nici nu am apucat bine să mă obişnuiesc cu ideea că voi sta în picioare mai multe ore de acum înainte şi primesc (de fapt, mai mult îmi este îndesat în buzunar), un pliant al firmei Sallo din Giurgiu care fabrică, printre alte accesorii decorative, şi „troiţe pentru grădini”. Seamănă pe undeva cu mini-altarele de sacrificiu din culturile neolitice⁶. Spre deosebire de Iaşi, la Bucureşti, vânzătorii ambulanţi propun pelerinilor şi maieuri de corp („pentru atins de raclă”, după cum o spune nonşalant vânzătoarea romă) şi nu doar batiste şi eşarfe din bumbac. Pelerinii din capitală par a fi mult mai nerăbdători, mai grăbiţi să-şi atingă scopul ultim, atingerea raclei, şi mai puţin preocupaţi de ansamblul pelerinajului, de bucuria de a fi prezenţi aici. Foarte răspândită practica de a „ţine rândul” membrilor familiei, colegilor de serviciu, vecinei de palier, iar toate acestea îmi amintesc cumva de cozile la alimente din perioada comunismului, de legile nescrise de atunci. Eu mă aflu în imediata apropiere a unui grup compus din mai multe femei de origine rromă. Lucrează la curăţenie, într-unul din magazinele din gigantul Carrefour. Au plecat mai devreme de la slujbă astăzi, tocmai pentru a fi prezente la pelerinaj. Mărturisesc că veneau aici şi înainte de 1990, aduse de părinţi, pe când erau încă adolescente. „Dar nu era atâta lume, domnule. Acum e altceva, s-au înmulţit bolile şi suferinţele la oameni, mâncarea are multe E-uri din astea în ea, ce, noi nu vedem ce este prin magazine? Ne otrăveşte şi murim cu zile!”

Ascultând discuţiile din rând, îmi dau seama că politicienii, personalităţile oficiale ce se perindă de obicei prin faţa camerelor de luat vederi la pelerinaj sunt mult mai negativ percepuţi decât la Iaşi, chiar agresiv antipatizaţi. Dacă în capitala Moldovei ei erau percepuţi ca un fel de „calamitate blândă”, o probă în plus „pentru a încerca răbdarea pelerinului”, după cum spuneau femeile de la ţară, aici rândul, coada, face corp comun în exerciţiul de distanţare. Atunci când o „coloană oficială” sau personalităţi cunoscute trec prin faţa raclei, rândul fierbe de nemulţumire, se aud replici scrâşnite printre dinţi. Invitaţii, câte două-trei persoane, sunt flancaţi de preoţi şi de un grup de jandarmi, ce constituie un fel de scut rectangular, care se deplasează apoi încet spre raclă. Preoţii şi jandarmii sunt foarte dezinvolţi, foarte naturali, nu par a fi la prima operaţiune de acest gen. Rândul se blochează, oamenii din „pachetele” pelerine cele mai apropiate văd ce se întâmplă, tensiunea este palpabilă.

Cerşetorii sunt agresivi, insistenţi, în număr mare, încearcă să intre în interiorul rândului, printre gardurile de protecţie ale Jandarmeriei. La rândul lor, jandarmii ce asigură paza sesizează ceea ce se întâmplă, nemulţumirea celor aflaţi în rând faţă de cerşetori, încearcă să vorbească pe un ton calm, dar deloc natural, spunând „staţi liniştiţi, ne ocupăm noi, nu faceţi scandal”. Cu toate acestea, pelerinii nu se revoltă împotriva baletului necontenit al cerşetorilor, se dau tăcuţi la o parte într-o primă fază, apoi mormăie nemulţumiţi de ceea ce se întâmplă, după ce aceştia s-au îndepărtat. Rareori am văzut (ca să nu spun niciodată) pelerini care să ia atitudine împotriva genului acestuia de cerşetori agresivi, ce-şi exploatează la maxim stigmatele corporale, la Bucureşti sau la alte pelerinaje. Una dintre cele mai pregnante amintiri pe care le am de la acest rând a fost aceea a unui cerşetor, bărbat încă tânăr, ce ţinea în aer, cu un aer triumfător, cioturile celor două mâini înfăşurate în bandaje galbene, murdare. Peste umăr avea o geantă de voiaj în care introducea banii primiţi cu o mişcare ciudată, cu gura. Efectiv „ara” prin interiorul rândului, oamenii se dădeau la o parte vinovaţi. Hidoşenia sa era elocventă, degradarea, triumfătoare.

Nu am dus aşteptarea până la capăt, l-am părăsit după aproximativ două ore şi jumătate de aşteptare. Mărturisesc că mi-a fost foarte greu să „spiritualizez” aşteptarea. Zgomotul tramvaielor de pe Bulevardul Sf. Maria, traficul infernal, fluierele agenţilor de circulaţie, comerţul ambulant şi cerşetorii, telefoanele mobile tot timpul în activitate – toate acestea fac din pelerinajul de la Bucureşti unul foarte dificil. Evenimentul în sine este unul foarte „teatral” şi ţine de amplasarea raclei, rândul ce urcă maiestuos pe Deal, luminile, muzica religioasă din difuzoare etc. Dar rândul, aşteptarea în sine sunt dificile, epuizante.

Comerţul cu obiecte religioase. Tarabele care vând mărfuri cu conţinut religios sunt distanţate spaţial de perimetrul unde se găseşte rândul de aşteptare, spre zona „fântânilor” din Piaţa Unirii. Sunt supravegheate constant de jandarmi şi poliţie, spaţiul viu al comerţului nu comunică de fapt cu cel al rândului, la această stare de fapt contribuind în plus şi arterele de circulaţie foarte intens folosite din zonă. Naturaleţea pelerinajului de la Iaşi nu există aici, ceva se pierde, de unde şi impresia de „pelerinaj militarizat” pe care l-am avut din prima clipă în care l-am văzut. Ar fi interesant de realizat un studiu exact al obiectelor vândute în acest perimetru, obiecte nu neapărat legate de cultul ortodox, cât obiecte purtătoare de sens religios. Kitsch, extraordinar de mult kitsch religios, expus pe principiul acumulării, toujours d’avantage. Ceasuri fosforescente cu icoană, crucifixe cu leduri colorate, „cărbune parfumat cu tămâie” – de fapt, arome indiene de santal şi mosc – icoane turnate într-un fel de magmă răşinoasă sau împodobite cu perle mici de sticlă. Nu ştiu dacă mai este posibilă astăzi o ieşire din kitsch-ul religios triumfător⁷.

În fine, ultima imagine a acestui pelerinaj. Un călugăr înalt, ciolănos, cu o barbă albă-fuior, care îl îmbătrâneşte pe nedrept, stă aşezat pe iarbă, pe lângă gura de metrou din zona Dimitrie Cantemir – Pasajul Unirii. L-am văzut şi în spatele unei tarabe, aparţine unei mănăstiri din judeţul Râmnicu-Vâlcea. Este înconjurat de un grup de tineri şi tinere, cam 15 persoane, majoritatea studenţi. „Noua Generaţie Ortodoxă”, aş putea spune uşor ironic. Fetele poartă rochii lungi tricotate manual, acoperind glezna, şi basmale, băieţii au barbă, privirile în pământ, straiţe de lână, bocanci de piele groasă, cu talpă rezistentă. Îl ascultă pierduţi pe călugărul-fuior care le vorbeşte despre cât de greu este să fii creştin în lumea de astăzi. Oameni în formare, ce-şi caută cu greu calea, dau din cap aprobator la fiecare cuvânt. Iar călugărul vorbeşte foarte bine, extrem de convingător. Nu ştiu de ce, dar imaginea lor îmi reaminteşte o alta, reperată acum ceva vreme, într-un album dedicat arhitecturii sacre din lumea întreagă. Undeva în Sri Lanka, în jurul unei „stupa” rotunde ca un sân şi pictate integral în alb (de altfel, este asociată simbolic laptelui matern) mai mulţi pelerini laici serveau „consultaţii spirituale” din partea călugărilor budişti. Atitudinea lor, vizibilă în fotografie, era aceeaşi cu cea a tinerilor de astăzi: abandon, ascultare atentă, comuniune, bucuria descoperirii. Chiar lângă intrarea de la metrou, se află abandonate câteva farfurii de plastic cu resturi de sarmale. Trecătorii trec indiferenţi, grăbiţi să ajungă cât mai repede acasă.

Bucureşti, decembrie

6 decembrie 2009

Un pelerinaj în formare. Comerţul religios şi tendinţele zilei. Haine de atins racla. Invazia kitschului. Sosirea „binefăcătorilor”. Particularităţile rândului de aşteptare. Radiestezie, energie, miracol. Replici culese din rând. Sarmalele atrag televiziunile. Spaţiul din jurul Bisericii.

Ora 10.30. Biserica Sfântul Gheorghe Nou, „Kilometrul Zero” al Capitalei. Primele impresii. Nu există forţe de ordine, cu excepţia a doi gardieni publici plictisiţi şi apatici, obişnuiţi ai cartierului după felul în care se salută cu toată lumea prezentă. Rândul de aşteptare se întinde prin parcul din jur, până către staţia terminus de tramvai; pelerinii deja prezenţi remarcă şi ei cu voce tare absenţa forţelor de ordine şi a gardurilor de protecţie. Oamenii se aşază la rând în mod natural; nu ştiu de ce, totuşi atmosfera de aici îmi aduce aminte şi ea de cozile la alimente din anii 1980, ultimii din comunism. Nu văd preoţi şi călugări în rând, cu o singură excepţie, un tânăr călugăr înalt, slab, blond, cu o barbă subţire, ca de cânepă. Citeşte preocupat un „acatist” al Sfântului Nicolae. Este destul de frig, chiar ger subţire, dar nu plouă. Vânzătoarele de flori din zonă nu sunt numeroase, doar două sau trei, grupate în afara gardului de incintă al Bisericii. Vorbesc cu ele, îmi spun că nu au voie să intre în curtea bisericii, au încercat de mai multe ori, dar de fiecare dată au fost oprite de cei doi poliţişti comunitari. La fel de puţini sunt şi „colportorii” de obiecte religioase sau cu conţinut religios, maximum cinci sau şase. Mai târziu, în jurul orei 12.00, îşi face apariţia o vânzătoare de lumânări, din acelea cumpărate la kilogram din supermarket. Se aşază „strategic” într-un soi de buclă a rândului, astfel încât să beneficieze de maximum de atenţie şi de contact cu pelerinii. Nu ştiu cum a scăpat de sub supravegherea zonei. La ora la care am ajuns, nu se vindeau nici batiste, maiouri de corp sau alte obiecte de vestimentaţie dedicate contactului şi „preluării” sacrului înmagazinat în raclele Sfântului Nicolae. Un pelerinaj încă foarte tânăr, neaşezat.

Ceea ce atrage atenţia tuturor participanţilor la acest micropelerinaj este sosirea unei limuzine enorme, negre, strălucitoare la propriu şi la figurat. Nu mă pot stăpâni să nu mă întreb cum poate fi o maşină atât de curată în mizeria ambiantă din Bucureşti, părea scoasă dintr-o cutie uriaşă plină cu vată. Porţile de metal de la intrare se deschid imediat, iar limuzina este parcată exact în faţa pridvorului bisericii. Şoferul coboară pentru a deschide portiera din spate. Din interiorul confortabil îşi face apariţia o femeie matură, masivă. Are o coafură elaborată, o rochie lungă şi grea peste care e aruncată un fel de pelerină din mătase cu ciucuri lungi, diafani, ce ating pământul. Mulţime de persoane, apropiaţi ai bisericii, se grăbesc să o întâmpine, să-i sărute mâna catifelată care le este întinsă (oferită) cu o graţie naturală. Personajul în sine are ceva de cântăreaţă de operă coborâtă printre admiratorii anesteziaţi de emoţie, combinată cu imaginea „românului de succes”, ce a reuşit în afaceri şi ţine cu orice preţ să o arate. „Este binefăcătoarea bisericii”, spune o femeie de lângă mine, „să vedeţi ce cor frumos a pus pe picioare aici! Parcă-s îngeri, aşa cântă”. Binefăcătoarea doamnă dispare în biserică, după ce se închină cu prioritate la racla expusă în pridvor. Atmosfera revine la normal, emoţia asociată apariţiei se risipeşte. În fine, poate ar trebui să mai adaug faptul că nu sunt camere de luat vederi, reporteri sau care de reportaj pentru transmisiuni în direct, aşa cum este cazul la marile pelerinaje la care am asistat până acum.

Rândul. Dacă la pelerinajul din Dealul Patriarhiei, Sfântul Dimitrie cel Nou, erau (încă) vizibili pelerinii din mediul rural, cu felul lor diferit de a se îmbrăca, discuta, mânca, aici avem de-a face cu un pelerinaj 100% urban, cu dominantă feminină. Media de vârstă este de 58-65 de ani. Participanţii sunt veseli, destinşi, aş putea spune, toţi erau siguri de faptul că vor ajunge la raclă – cu alte cuvinte, se aşteaptă puţin, după cum spune o doamnă unei colege de serviciu prin telefonul mobil, invitând-o şi pe aceasta să vină repede, pentru că ea s-a oferit să-i ţină rândul. „Doar ce cobori, vii, te-ai închinat şi ai plecat, nu durează mai mult de jumătate de oră.” Alţi pelerini citesc preocupaţi acatistul Sfântului Ierarh Nicolae sau alte cărţi de rugăciuni, de format mic, uşor transportabile. Rândul este foarte viu, foarte animat, se „intră şi se iese” din ordinea sa necontenit, mişcare favorizată şi de lipsa gardurilor de protecţie. După mai bine de jumătate de oră de aşteptare, frigul începe să se facă simţit, mulţi dintre cei prezenţi se refugiază la căldură în biserică sau în clădirile din apropiere, inclusiv într-un restaurant de tip „împinge tava”, numit, oare de ce, „Art-Café”. Dacă părăsesc mai mult de două-trei persoane şirul de aşteptare, breşa astfel creată se umple imediat cu cei veniţi din spate, ca şi cum rândul, ca un organism viu, ar avea oroare de gol, dorind păstrarea unei ordini superioare, prestabilite, care-i este proprie şi care ne depăşeşte. În jurul orei 12.30-13.00, după mai bine de două ore de aşteptare, poate şi sub efectul frigului din ce în ce mai aprig, rândul începe să se îngroaşe, să se strângă încetul cu încetul, atmosfera iniţială de „voioşie” a dispărut. „Acum încep să se bage şi în faţă!”, se aude o voce de bărbat, îngrijorată, din spate, rândul fiind blocat din cauze necunoscute, nu se mai înaintează chiar deloc. O altă voce, feminină de astă dată, spune suficient de puternic pentru a fi auzită de cei din jur: „Să mă văd eu acolo în vale, la doi metri de moaşte, şi uit tot”. O tânără din apropiere, studentă la medicină, am aflat ulterior că a fost voluntară a Crucii Roşii la mai multe pelerinaje, vrea să ne liniştească spunând: „Aici este o singură raclă, rândul trebuie să meargă repede. Eu am văzut pelerinaje unde erau şi şase racle, una după cealaltă, să fi văzut acolo cât timp trebuia pentru închinare şi cât de greu se avansa”.

Ne apropiem în cele din urmă de locul în care se găseşte „mâna dreaptă a Sfântului Nicolae” expusă într-o raclă nouă⁸. Nu cunosc detalii despre fabricarea acesteia, posibilii donatori, dar este frumos lucrată şi de dimensiuni destul de mari. Ea a înlocuit vechiul „relicvariu” din argint pe care-l cunoşteam de mai multă vreme, sub forma unei mâini cu degetele întinse, destul de asemănător cu „relicvariile” de extracţie catolică din Europa Occidentală. Au câştigat astfel în „prestanţă” moaştele, în spaţiu şi dimensiune? Tipul acesta de raclă, mult mai „ortodoxă” ca prezentare, este oare mai bine acceptat de pelerini? Este vorba de o donaţie individuală sau de un efort colectiv al parohiei⁹?

Ultima etapă a ritualului, înainte de atingerea raclei, constă în depunerea unei candele de stearină pe o masă mare, din PAL melaminat. Pe masă sunt expuse mai multe icoane. În centru este plasată icoana Mântuitorului, flancată de cele ale Sfântului Ierarh Nicolae şi ale Sfintei Parascheva, înconjurate de zeci de candele, de diferite forme şi culori. Ansamblul astfel creat este foarte spectaculos din punct de vedere vizual şi mă duce cu gândul la „instalaţiile” şi modul de a aduce ofrande luminoase din anumite biserici catolice pe care le-am vizitat în Franţa şi în Italia. Chiar lângă raclă stă un bărbat solid, cam de 60 de ani, îmbrăcat în civil, cu haine groase, se vede că este pregătit să înfrunte frigul asociat unei aşteptări îndelungate. Pare de-al casei, este foarte sigur pe el, se adresează pelerinilor dornici de întâlnirea cu sacrul: „Mai repede, mai repede, nu zăbovim, ne grăbim, nu atingem obiecte voluminoase de raclă” şi alte asemenea îndemnuri. Are rolul de a asigura fluiditatea rândului, iar controlul timpului total de aşteptare depinde în mare măsură de el. Joacă rolul jandarmilor de la marile pelerinaje şi, la fel ca aceştia, pare a fi foarte pătruns şi conştient de importanţa misiunii sale. La final, fiecare pelerin este miruit pe frunte de preot, primind în dar şi o iconiţă-calendar pe anul 2010 şi o minusculă bucăţică de vată „dată” pe la moaşte, impregnată deci de sacru şi de virtuţi terapeutice latente. Timpul de aşteptare a fost de circa trei ore.

Replici din rând, observaţie directă, dialoguri. „Răbdarea este un canon”, femeie, 50 de ani, casnică. „Politica mă enervează. Mă enervez când văd ticăloşia politică din România, dar mă resemnez, nu am ce face, mai bine spun o rugăciune, vin aici la pelerinaj să mă consolez”, bărbat, inginer petrolist pensionar, cam pe la 70 de ani, foarte bine îmbrăcat, adecvat pentru vremea de afară. Mai târziu voi afla că hainele outdoor pe care le poartă cu mândrie nedisimulată sunt trimise de fiul său, emigrat în Norvegia, inginer petrolist la rândul său. „Eu cred în radiestezie, cred în energia din acest loc, în vindecările miraculoase. De asta merg în fiecare an, de câte ori pot, şi la pelerinaje”, femeie, 45 de ani, profesoară. „Aveţi două flori cu dumneavoastră? Păi, nu e bine! Cum de ce nu-i bine? Ar trebui să mai cumpăraţi una, să fie trei, că doar nu vă duceţi la mort. Sfinţii sunt vii, ei nu sunt morţi. Păi, vedeţi că nu ştiţi, dar de asta suntem adunaţi toţi aici, să mai învăţăm şi unii de la alţii”, o altă femeie îmbrăcată complet în negru, de vârstă incertă. Şi tot ea mai spune: „Persoanele care sunt date cu ruj pe buze nu pot să sărute icoanele, moaştele, alte obiecte de cult! Să le atingă evlavios cu fruntea, da, se poate. Cele mai întâlnite incidente la pelerinaj sunt provocate de bolnavii de inimă, de hipotermie şi de oboseala extremă”, o studentă la medicină, voluntară de la Crucea Roşie.

Un rând calm, ordine autoimpusă

Am şansa de a asista la plecarea limuzinei negre. Binefăcătoarea sălaşului se urcă în maşină la fel de maiestuos ca şi la venire, însoţită de preoţi, alţi apropiaţi ai bisericii, pelerini curioşi. Maşina demarează silenţios pe poarta larg deschisă, însoţită de o liotă de cerşetori, o prezenţă obişnuită de altfel în zona în care este amplasată biserica. Un poliţist comunitar încearcă fără succes să-i ţină la respect, dar ei nu renunţă. În aer începe să se simtă un miros îmbietor, pătrunzător, inconfundabil de sarmale. O „pomană”, având ca autori o familie ce descarcă toată logistica necesară, în frunte cu o oală uriaşă de inox, dintr-o autoutilitară marca Citroën. Opinii împărţite se aud în jur. Unii pelerini laudă mirosul, se bucură că vor putea mânca ceva după orele de aşteptare petrecute în picioare. Alţii critică prezenţa sarmalelor. „Va fi îmbulzeală, ce, noi suntem săraci să ne înghesuim, iar sarmalele atrag televiziunile, se ştie!”

Pelerinajul modelează efemer şi spaţiul public din jurul Bisericii Sfântul Gheorghe Nou. Pelerinii au îmbrăcat cu lumânări (candele de stearină, mai exact) câteva cruci de piatră din curte, pridvorul acesteia etc. Senzaţia mea finală era că aveam de-a face cu un pelerinaj tânăr, care tocmai se construieşte, se caută în permanenţă, negociindu-şi identitatea proprie. Un semn mi s-a părut a fi şi faptul că nu existau toalete publice sau ceva asemănător, prevăzute în dispozitiv, cu toate că aşteptarea şi numărul de pelerini ar fi justificat folosirea lor. Foarte sugestiv, cei de la restaurantul „împinge tava”, aflat chiar vizavi, au blocat toaleta proprie cu un scaun mare, pe care era poziţionat un carton mare pe care stătea scris „defect”. Dar acelaşi restaurant nu ezita să organizeze „mese festive pentru pelerini”, după cum declarau doamnele vesele şi harnice ca nişte albine care lucrau acolo.

1. În perioada de documentare am citit cu mult interes lucrarea lui Edith şi Victor Turner, Image and Pilgrimage in Christian Culture, o referinţă în domeniu. Noţiunile de „liminalitate” şi „communitas”, în sensul dat de antropologul american (născut în Scoţia) Victor Turner (1920-1983), s-au constituit în două „chei” de înţelegere, foarte utile, a situaţiilor pe care le-am întâlnit apoi pe teren, ale dialogurilor purtate cu diverşi pelerini. V. Turner a dezvoltat teoria liminalităţii (în limba latină, cuvântul limen are sensul de prag, obstacol) în cunoscuta sa lucrare The Ritual Process (1969), formele speciale ale liminalităţii fiind definite drept communitas – o întâlnire directă, egalitară, spontană între oamenii angrenaţi în acelaşi proces ritual. Teoria liminalităţii este exemplificată în trei spaţii diferite (Mexic, Spania, Irlanda), experienţa pelerinajului fiind văzută atât ca un rit de trecere (în sensul dat de Van Gennep), cât şi ca o întâlnire cu sacrul, în cadrul centrului de pelerinaj. În accepţiunea lui V. Turner, starea de „communitas” ar fi legată de toate acele adunări umane mai mult sau mai puţin structurate, în care membrii sunt egali sau împărtăşesc un spirit de comunitate, solidaritate, întrajutorare şi experienţe comune. Prin extensie, termenul „liminal” poate fi utilizat şi în afara cadrului religios, în lumea modernă, seculară, pentru reprezentarea unor genuri şi evenimente sportive (meciuri de fotbal, olimpiade etc.), evenimente muzicale sau artistice, un semn că „riturile de trecere” încă există în lumea de astăzi, dar sub forme sublimate, neaşteptate uneori. Revenind la noţiunile de „communitas” şi liminalitate, ele se dovedesc a fi foarte utile pentru înţelegerea pelerinajelor, în ciuda criticilor care le-ar fi fost adresate relativ recent (Eade, Coleman, 2004). „Communitas”-ul este asociat cu valorile pozitive ale pelerinajului: prietenie între necunoscuţi, spontaneitate, căldură umană, relaţii sociale privilegiate. Atunci când se găsesc între gardurile metalice ale jandarmilor, membrii unor clase sociale diferite sau ai unor grupuri etnice segregate în viaţa obişnuită (români şi rromi, de exemplu) discută împreună, mănâncă, se roagă etc. Exact aşa cum afirmă V. Turner, starea de „communitas” duce la o omogenizare de status – ce-i drept, pe durate de timp reduse la intervale de câteva ore sau chiar mai puţin. Liminalitatea este ambiguă: dizolvă identitatea, o duce spre dezorientare chiar, dar îi oferă şi noi perspective de dezvoltare şi de autocunoaştere. Mulţi dintre pelerinii cu care am discutat pe teren scoteau în evidenţă tocmai acest aspect „neaşteptat” pentru ei, al cunoaşterii sinelui prin intermediul pelerinajului, dar şi al unor capacităţi psihice şi fizice nebănuite în condiţii de solicitare extremă (meteo, oboseală, foame etc.). Pelerinajul ortodox (sub forma unui lung şir de aşteptare) modelează liminalitatea, legând-o în acelaşi timp şi de un timp sacru, în general delimitat de perioada sărbătorilor de hram. Am putut observa pe teren cum geografia locului de pelerinaj are reverberaţii directe asupra liminalităţii. Există diferenţe mari între un pelerinaj urban „deschis” (Bucureşti), mărginit de o incintă de zid (Suceava) sau amfiteatrul natural (Prislop). Rugăciunile, muzica, slujba, mirosul aromatelor (tămâie), dar şi al alimentelor distribuite în locul de pelerinaj contribuie la formarea şi menţinerea liminalităţii. Cu cât acest atribute sunt mai puternice, cu atât comunităţile „liminale” au tendinţa de a-şi dezvolta propriile norme de funcţionare şi protecţie a „communitas”-ului creat. În ce măsură schimbările suferite în practica pelerinajului influenţează formarea stării de „communitas”. Astfel, pelerinii rurali au ca etapă obligatorie nopţile de priveghere şi de rugăciune în comun (în general, în seara/noaptea de dinaintea hramului propriu-zis), mari generatoare de „communitas”. În ultima vreme se constată o pierdere de putere şi vizibilitate a acestui tip de practică, din multiple cauze: îmbătrânirea satelor, migraţia, criza economică. Noul tip de pelerin, „pelerinul de autocar”, generează „communitas”-ul în afara timpului petrecut efectiv împreună în autocar? Din observaţiile mele directe, ierarhia socială este foarte prezentă în cadrul călătoriei, în distribuţia locurilor, alegerea colegilor cu care sunt împărţite camerele unde se înnoptează. De cele mai multe ori, acest tip de situaţii confictuale dau naştere la lideri autoproclamaţi care încearcă să aplaneze conflictele astfel create. Rezultatul are reverberaţii directe asupra „sentimentului” liminal: mai puţin ritual şi ceva mai mult din dramaturgia existenţei cotidiene (Turner, 1969: 165).

2. Pentru Grace Davie, modernitatea religioasă are următoarea marcă specifică: fiinţele umane se autodefinesc nu doar ca protagonişti ai ritualului, ci şi ca veritabili autori şi actori, spre deosebire de ritualitatea aşa-zisă „tradiţională”, în care orice acţiune era condusă de un număr mic de persoane, clerici sau laici. Mass-media îndeplineşte tocmai acest rol, de amplificator al acestei noi imaginii de sine a individului pelerin (Davie, 1994: 182).

3. Sfântul Grigorie din Tours (539-594) menţionează în ultimul volum din ciclul Septem libri miraculorum vindecările miraculoase operate de bucăţile din pânza de in, brandeum, cu care era învelit periodic mormântul Sfântului Martin din Tours (313-397). Pânza era apoi decupată cu atenţie în bucăţele mici distribuite pelerinilor, mormântul fiind astfel salvat de presiunea venită din partea mulţimii, care ar fi dus în cele din urmă la distrugerea sa (Freedberg, 1989: 129).

4. Localitate situată în judeţul Neamţ, lângă oraşul Săvineşti – cândva mândria industriei de fire şi fibre sintetice din Moldova.

5. Am aflat că cei doi călugări aparţin Bisericii Ortodoxe de Stil Vechi din România, chiar dacă nu am putut verifica în mod direct informaţia atunci, în 2009; ne vom întâlni foarte des în viitor, la mai multe pelerinaje din ţară.

6. Rândul şi perimetrul locului de pelerinaj sunt intens folosite pentru distribuţia de pliante, hărţi turistice, flyere, cereri de ajutor şi filantropie, oferte de pelerinaj şi turism. În perioada 2009-2013 am primit un mare număr de materiale publicitare, din care am reuşit să arhivez un număr de 106 de bucăţi. Un minim efort de analiză indică următoarele: numărul de pliante având ca tematică sărbătorile locale este bine reprezentat la Iaşi, se observă tendinţa autorităţilor de a lega hramul Sfintei Parascheva de istoria, tradiţia şi „imaginea” locală. La Bucureşti sunt distribuite mai ales materialele publicitare care nu au legătură cu dimensiunea spirituală a pelerinajului: târguri de modă şi carieră, servicii de curăţenie, servicii funerare. Tendinţele bio-eco-naturiste sunt şi ele bine reprezentate, indiferent de locul de pelerinaj. Pelerinajul şi pelerinii sunt priviţi ca resursă şi teren de misiune pentru grupurile neoprotestante. Multe distracţii şi loisir pentru copii, centrate pe direcţia naturii şi a redescoperirii tradiţiei. Pelerinii sunt şi grup-ţintă al campaniilor de informare cu privire la pericolul traficului de persoane (pelerinii din zonele rurale ale Moldovei). Există şi oferte de serviciu, în general slujbe precare, prost plătite (confecţionere, ziliere, operatori telefonie-telemarketing). Am primit şi materiale de atitudine civică (lupta anti-cip, anti-avort, Proiectul Roşia Montană). În fine, cea mai bine reprezentată era oferta de pelerinaje interne şi externe, circa o treime din numărul total.

7. Acum, în momentul redactării finale, îmi amintesc uimirea pe care o resimţeam atunci, în 2009, atunci când vedeam cum anumiţi cumpărători ai acestor obiecte protestau dacă un sfânt nu avea aureola prea bine marcată („unde-s cercurile de la cap, cum mai ştim noi că-i sfânt?” – spunea o bătrână nemulţumită de faptul că o mică reproducere a Sfântului Gheorghe era prea ştearsă), dar sunt total insensibili la încadrarea icoanelor cu rame pline cu bucăţi de plastic colorat. Cum se explică totuşi acest comportament paradoxal? Pe de o parte, dacă icoana nu este conformă normelor religioase ortodoxe, ea nu este considerată a fi o „icoană adevărată”. Pe de altă parte, dacă include elemente şi trăsături puternice, pregnante, evocând ortodoxia, e acceptată fără probleme. Ceea ce contează în ochii credinciosului este veneraţia, dragostea şi respectul, adesea superstiţios, faţă de icoana-obiect şi apoi icoana-simbol. Astfel, o copie poate fi la fel de sacră ca şi originalul, iar o icoană din plastic fără niciun interes artistic se poate dovedi la fel de eficace, dacă nu cumva mai mult decât originalul. Sacralitatea obiectului religios vândut în cadrul pelerinajelor nu se regăseşte doar în obiectul în sine, ci mai degrabă în încadrarea sa într-o tradiţie milenară, în practici religioase ce-i conferă apoi acest caracter. Gustul, interpretarea estetică sau practică a obiectului, poate fi personal sau colectiv, în acest ultim caz existând variaţii locale, legate de clasa socială sau de gen. Odată obiectul achiziţionat, rugăciunile finale ale preotului, de „sfinţire” a icoanei, duc la o consfinţire definitivă a sacralităţii obiectului.

8. Istoricul Matei Cazacu remarcă evlavia aparte a voievodului Mihai Viteazul pentru Sfântul Nicolae. Pe lângă construcţia Mănăstirii Mihai Vodă, în 1599-1600, voievodul a achiziţionat şi ferecat în argint o mână a Sfântului Nicolae, gravând-o cu o inscripţie grăitoare: „Această mână a Sfântului Nicolae…”. Preţioasa relicvă ajunge la Biserica Sfântul Gheorghe Nou din Bucureşti în condiţii incerte, aşa cum sunt şi împrejurările în care Domnul a achiziţionat aceste moaşte. „În orice caz, oricare le-ar fi fost originea”, afirmă Matei Cazacu, „aceste moaşte sunt false, deoarece corpul Sfântului Nicolae păstrat la Bari este întreg şi are cele două mâini intacte”. Urmează în volumul lui Matei Cazacu un inventar detaliat al lăcaşelor de cult „ce se laudă că posedă părţi din moaştele sale. O analiză amănunţită a corpului păstrat la Bari va confirma sau nu aceste informaţii. În ceea ce ne priveşte, suntem sceptici şi credem că este vorba de moaşte false, răspândite în Occident şi în Rusia. Nu ar fi nici primul, nici ultimul caz de acest fel” (Cazacu, 2003: 102-103). Am menţionat acest episod nu pentru a ilustra schimbul, traficul şi comerţul cu relicve, curent în acea perioadă istorică, nici pentru a pune la îndoială veridicitatea moaştelor aflate la Bucureşti. Mai degrabă cred că este sugestiv faptul că inclusiv moaşte cu un trecut controversat au devenit motivaţia principală a unor pelerinaje construite „de la zero”, aşa cum este acesta din Bucureşti. Pentru o mai bună înţelegere a fenomenului, a contextului social şi cultural al circulaţiei relicvelor, a se vedea şi studiul lui Patrick J. Geary, Furta Sacra (Geary, 2011). Aş mai dori să adaug că în momentul redactării acestui volum (august 2012) o căutare pe portalul de comerţ on-line ebay.com cu termenul „relics” furnizează un număr de 79.345 de rezultate, mediul electronic dovedindu-se deci foarte propice pentru acest tip de comerţ, la fel de vechi ca şi creştinismul.

9. În studiul dedicat relaţiilor dintre politică, legitimarea puterii şi cultul relicvelor, medievalista franceză de origine maghiară Edina Bozóky arată că o raclă nu este doar un simplu obiect de cult. Ea serveşte ca instrument şi ca modalitate de comunicare, chiar de propagandă religioasă. Prin materialitatea lor, relicvariile erau menite să propage şi să perpetueze relaţia dintre sfântul conţinut şi donator. O raclă afirmă legitimitatea unei puteri teritoriale, a unei dinastii sau a unui donator foarte înstărit, chiar şi ambiţiile unor proiecte politice. Utilizate adesea în cadrul unor ceremonii publice de mare anvergură, ele asigură un transfer de putere sau, mai nuanţat, pun în scenă de o manieră simbolică şi menţin coeziunea şi identitatea unei comunităţi sau ale unui întreg popor (Bozóky, 2006: 252).