F.M. Dostoievski

Adolescentul

Traducere din limba rusă şi
note de Livia Cotorcea

Editura Polirom
2011

F.M. Dostoievski, Podrostok

© 2011 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN eBOOK: 978-973-46-2244-3

ISBN: 978-973-46-2080-7

Redactor: Mădălina Vatcu

Coperta: Laurenţiu Midvichi

Pe copertă: Karl Briullov (1799-1852),
Portretul lui Nestor Kukolnic, ulei pe pînză, 1836

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzînd împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decît cele pe care a fost descărcată, revînzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvîrşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepseşte penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

FIODOR MIHAILOVICI DOSTOIEVSKI (1821-1881), unul dintre cei mai importanţi şi mai influenţi scriitori ai lumii, s-a născut la Moscova, unde tatăl său a lucrat o vreme ca medic la Spitalul Mariinski. La o vîrstă fragedă a suferit prima criză de epilepsie, boală care îl va urmări pe parcursul întregii vieţi. După moartea mamei, a plecat împreună cu fratele său la Sankt-Petersburg, pentru a urma cursurile Academiei Tehnice Militare, pe care a absolvit-o cu brio, în ciuda puternicei sale înclinaţii pentru literatură. În 1846, după o serie de încercări literare lipsite de succes, a publicat romanul epistolar Oameni sărmani, atrăgînd imediat atenţia criticilor, care au văzut în el un nou Gogol. I-au urmat la scurt timp microromanele Nopţi albe (1848) şi Netoşka Nezvanova (1849), care i-au confirmat talentul şi i-au adus recunoaşterea literară. Momentul crucial al vieţii scriitorului l-a reprezentat însă anul 1849, cînd a fost arestat şi condamnat la moarte pentru legăturile sale cu un grup subversiv de intelectuali liberali din Cercul Petraşevski. Abia în ultima clipă, sentinţa i-a fost comutată de către ţar la deportare şi muncă silnică. După patru ani de ocnă, urmaţi de alţi cinci de serviciu militar obligatoriu în cadrul Regimentului Siberian, a revenit la SanktPetersburg şi şi-a reluat activitatea literară. Influenţat şi îmbogăţit de experienţele din această perioadă, a început să scrie masiv, publicînd mai întîi romanul Amintiri din casa morţilor (1861-1862) şi concepînd apoi seria marilor capodopere, în care se înscriu romanele Crimă şi pedeapsă (1866), Idiotul (1868-1869), Demonii (1871-1872), Adolescentul (1875) şi Fraţii Karamazov (1879-1880), unde Dostoievski atinge deplina maturitate literară. Cărţile sale au fost traduse în toate limbile, după ele realizîndu-se numeroase spectacole de teatru şi ecranizări celebre.

Nota traducătorului

Este bine ştiut că Dostoievski n-a fost preocupat niciodată să scrie frumos, în fraze bine lustruite şi armonioase, aşa cum cerea buna tradiţie a prozei secolului al XIX-lea. Se va spune că nici n-a avut cum să respecte acest canon, dat fiind că marile lui romane au fost dictate soţiei sale sub imperativul urgenţei unui contract sau al altuia cu editorii. Dar să nu se uite că scriitorul îşi revedea apoi de mai multe ori manuscrisele şi că, în mod constant, n-a intervenit în respiraţia discursului său narativ, lucru ce ni se pare de cea mai mare importanţă. Acest discurs poartă amprenta vie a suflului şi a gîndirii romancierului care se grăbeşte să transmită întocmai ritmul viu al naşterii ideilor şi al rostirii lor în faţa unui ascultător – în primă instanţă, soţia care-i consemnează spusele, în final, cititorul pe care-l are mereu în faţa ochilor. Toate scrierile lui Dostoievski ne propun un asemenea discurs frînt, fragmentat şi sacadat care imprimă extraordinara energie a conceperii lor, precum şi dorinţa expresă a autorului lor de a surprinde „viaţa vie“ din om sau calea trudnică de descifrare şi de cucerire de către om a sensului acestei vieţi.

Cu atît mai evident ni se relevă această relaţie dintre fizionomia aparent dezordonată a frazării şi sensul respectiv într-un roman al formării ca Adolescentul. Discursul narativ abrupt, transpus în fraze lungi întrerupte de mai multe ori de un semn al pauzei cum este semnul „punct şi virgulă”, începuturile bruşte ale capitolelor şi finalul lor tot atît de brusc, toate acestea sunt menite a fi reale puncte de tensiune în textul romanului, al cărui narator este un adolescent. În plus, adolescentul-povestitor este o prezenţă volitivă, cîrtitoare, plină de iniţiative şi de decizii cărora le lipseşte uneori măsura şi logica, situaţie care, a simţit Dostoievski, nu poate să nu se reflecte în felul lui de a vorbi şi în maniera lui de a povesti. Pe acest fundal, se detaşează vorbirea celorlalte personaje, directă (cum este scrisoarea fostului său educator de la Moscova) sau relatată şi refractată, deci contagiată de vocea naratorului (cum este vocea lui Versilov, a lui Makar Ivanovici, a lui Lambert etc.).

Aşadar, nu claritatea şi curgerea lină, armonioasă a naraţiunii este ceea ce urmăreşte romancierul în Adolescentul, ci realizarea unei orchestraţii şi a unei arhitecturi tonale care să dea seama de frăgezimea şi de prospeţimea unei intempestive intrări în lume, pe de o parte, prin fapte şi în relaţie cu ceilalţi, pe de altă parte, printr-un debut scriitoricesc, pîndite, toate, de nesiguranţa şi lipsa de măsură a începutului, dar şi aşezate sub un semn auroral benefic.

În situaţia dată, traducătorul s-a simţit obligat să păstreze şi să refacă pentru cititorul român, atît cît este posibil, senzaţia de rugozitate a textului, să nu înfrumuseţeze stilul şi să nu confere frazelor, perioadelor şi alineatelor o curgere pe care ele nu o au în original. Mai importantă decît frumuseţea şi cursivitatea naraţiunii ni s-a părut surprinderea suflului sacadat, neliniştit şi pasionat ce susţine adecvarea la sensul romanului şi orchestraţia vocilor despre care vorbeam mai sus.

Livia Cotorcea

PARTEA ÎNTÎI

Capitolul I

I

Plin de nerăbdare, m-am aşezat să scriu această istorie a primilor mei paşi în viaţă, deşi aş fi putut trăi foarte bine şi fără asta. Un lucru ştiu sigur: chiar de-aş trăi şi o sută de ani, niciodată nu m-aş încumeta să-mi scriu autobiografia. Trebuie să fii prea îndrăgostit de propria-ţi persoană ca să poţi scrie fără ruşine despre tine. Singura mea scuză este că nu scriu pentru motivul ştiut de toţi, adică nu scriu pentru a fi lăudat de cititor. Dacă am hotărît să scriu despre absolut tot ce s-a întîmplat cu mine începînd cu anul care a trecut, acest lucru a venit dintr-un imbold interior: cele întîmplate m-au zguduit prea adînc. Voi relata doar întîmplările, evitînd atît cît voi putea lucrurile laterale, mai ales frumuseţile artei literare; un literat scrie de treizeci de ani şi, în final, nu are habar de ce a scris atîţia ani. Eu nu sînt literat, nu vreau să fiu unul şi aş considera indecent şi josnic să afişez pe piaţa literară intimitatea sufletului meu şi frumoasa descriere a sentimentelor mele. Totuşi, presimt înciudat că nu voi putea ocoli cu totul descrierea sentimentelor şi a gîndurilor mele (poate chiar dintre cele mai vulgare); într-atît de pervertit este omul de orice activitate literară, chiar dacă această activitate e făcută exclusiv pentru sine. Iar gîndurile pot fi foarte comune, fie şi din cauză că ceea ce apreciezi tu e foarte posibil să nu aibă nici o valoare pentru cineva din afară. Dar să lăsăm la o parte toate acestea. Uite că avem deja o prefaţă; la altceva de genul acesta nici să nu vă aşteptaţi. Aşadar, să trecem la treabă; deşi nimic nu-i mai greu decît să te pui pe treabă, fie ea şi cea mai neînsemnată.

II

Îmi încep, adică, aş dori să-mi încep relatările cu 19 septembrie anul trecut, adică ziua în care m-am întîlnit pentru prima dată cu…

Dar ar fi nepotrivit să vă spun cu cine m-am întîlnit, acum cînd nimeni nu ştie încă nimic; cred chiar că şi tonul acesta este nepotrivit; după ce am promis să nu cad în capcana ornamentelor literare, uite că de la prima frază am şi făcut-o. Şi-apoi, dorinţa singură nu e de ajuns ca să scrii cu cap şi coadă. Vă mai spun că, pare-se, în nici o limbă europeană nu se scrie cu atîta dificultate ca în limba rusă. Am recitit cele scrise pînă acum şi mi-am dat seama că sînt mult mai deştept decît mă arată textul scris. Oare cum se face că ceea ce spune un om deştept este mult mai stupid decît ceea ce rămîne nerostit de el? Am observat asta la mine nu o dată, am văzut-o şi în comunicarea mea verbală cu oamenii, în acest întreg ultim an fatal, şi constatarea respectivă mă chinuie.

Deşi voi începe cu 19 septembrie, pentru a fi mai pe înţelesul cititorului şi chiar pentru ca eu însumi să pricep mai bine, voi adăuga totuşi vreo două-trei cuvinte despre mine – cine sînt, unde am fost eu pînă în acel moment şi chiar ce era în capul meu în acea dimineaţă de 19 septembrie.

III

Sînt un absolvent de gimnaziu1 şi am acum douăzeci şi unu de ani. Mă numesc Dolgoruki, tatăl meu legitim fiind Makar Ivanov Dolgoruki, o slugă a boierilor Versilov. Astfel, sînt un copil născut legitim şi descendenţa mea nu e pusă deloc la îndoială, deşi sînt în cel mai bun sens al cuvîntului un fiu nelegitim. Lucrurile s-au întîmplat aşa: cu douăzeci şi doi de ani în urmă, moşierul Versilov (chiar tatăl meu), care avea pe atunci douăzeci şi cinci de ani, şi-a vizitat moşia din gubernia Tula. Presupun că la timpul respectiv era încă o fiinţă fără personalitate. Interesant e că acest om care m-a impresionat atîta în copilărie şi care a avut o influenţă capitală asupra felului meu de a simţi, care, probabil, mi-a influenţat decisiv viitorul, acest om rămîne pentru mine, în foarte mare măsură, o enigmă. Dar despre asta, după. Nu-i chiar de toată mîna să vorbeşti despre lucruri ca acestea. Oricum acest om va umple în întregime caietul meu.

La vremea aceea, adică la vîrsta de douăzeci şi cinci de ani, el tocmai rămăsese văduv. Fusese căsătorit cu Fanariotova, o femeie din nobilime, dar nu prea bogată, cu care avea un băiat şi o fată. Nu ştiu prea multe despre această soţie care l-a părăsit atît de devreme şi ceea ce ştiu se pierde în materialele mele; multe din viaţa privată a lui Versilov îmi sînt necunoscute, într-atît de trufaş, de suficient, de rezervat şi de neglijent a fost el cu mine, deşi uneori în faţa mea s-a arătat uimitor de smerit. Amintesc, totuşi, anticipînd, că a dat gata în viaţa sa trei mari averi, şi încă foarte importante, un total de peste patru sute de mii de ruble şi poate chiar mai mult. Se-nţelege că acum a rămas fără nici o copeică…

A venit atunci în sat „Dumnezeu ştie de ce“, în orice caz, aşa mi-a spus el apoi. Copiii lui mici nu erau cu el, aşa cum se întîmpla de obicei, ci rămăseseră la rude; aşa a procedat toată viaţa cu copiii lui, fie ei legitimi sau nelegitimi. La moşia respectivă erau multe slugi; între ele era şi grădinarul Makar Ivanov Dolgoruki. O să spun acum, ca să termin odată cu asta: rar poţi găsi om care să fie atît de furios pe numele lui de familie aşa cum am fost eu pe tot parcursul vieţii. Ştiu că a fost o prostie, dar aşa a fost. De fiecare dată cînd intram la vreo şcoală sau cînd întîlneam persoane cărora, din pricina vîrstei mele, trebuia să le dau socoteală, într-un cuvînt fiecare profesor, preceptor, inspector, popă, cine vrei şi cine nu vrei, întrebîndu-mă care e numele meu de familie şi auzind că mă cheamă Dolgoruki, neapărat găsea de cuviinţă să adauge:

— Prinţul Dolgoruki2?

Şi, de fiecare dată, mă simţeam obligat să le explic tuturor acestor oameni de nimic:

— Nu, pur şi simplu Dolgoruki.

Acest „pur şi simplu“ a început să mă scoată din fire. Notez ca pe un fenomen faptul că nu-mi amintesc nici o excepţie: toţi puneau această întrebare. Unii dintre ei nu aveau deloc nevoie de această precizare; şi, la dracu’, i-ar fi putut fi de folos cuiva asta? Şi, cu toate astea, toţi întrebau, absolut toţi. Auzind că sînt pur şi simplu Dolgoruki, curiosul mă măsura cu o privire goală şi stupid indiferentă care spunea că singur nu ştie de ce a pus întrebarea, după care se îndepărta. Dar colegii de şcoală aveau cel mai jignitor mod de a mă întreba. Cum îl interoghează un şcolar pe un nou venit? Noul venit, în prima lui zi într-o şcoală (oricare ar fi aceea), pierdut şi confuz, e jertfa tuturor: i se dau ordine, i se fac şicane, e tratat ca un lacheu. Un băieţel zdravăn şi gras se opreşte brusc în faţa jertfei sale şi-l măsoară fix cîteva minute cu o privire insolentă, lungă şi plină de răutate. Noul venit stă în faţa lui tăcut, îi întoarce privirea dacă nu e un laş şi aşteaptă să vadă ce se întîmplă.

— Cum te cheamă?

— Dolgoruki.

— Prinţul Dolgoruki?

— Nu, simplu, Dolgoruki.

— A, „simplu“! Ce prostie!

Şi are dreptate: nu există nimic mai stupid decît să te cheme Dolgoruki şi să nu fii prinţ. Port după mine această stupiditate fără să am vreo vină. Ulterior, cînd am început să mă supăr la întrebarea „Eşti prinţ?“, întotdeauna răspundeam:

— Nu, sînt fiul unei slugi, fiul unui fost iobag.

Apoi, cînd m-am supărat în ultimul hal, la întrebarea „Eşti prinţ?“, am răspuns ferm:

— Nu, sînt pur şi simplu Dolgoruki, fiul nelegitim al fostului meu stăpîn, boierul Versilov.

Am inventat asta cînd eram deja în clasa a şasea de gimnaziu şi, deşi de atunci mi-am dat seama că era o prostie, totuşi n-am încetat să mă prostesc. Mi-amintesc că unul dintre profesori – de altfel, unicul dintre toţi – a constatat că „mă stăpînesc ideea de răzbunare şi conştiinţa civică“. În general, faţă de această ieşire a mea se reacţiona cu o îngîndurare puţin jignitoare pentru mine. Într-un final, unul dintre colegi, un băiat foarte acid cu care schimbam doar o vorbă în an, mi-a spus cu o mină serioasă şi parcă ferindu-şi privirea:

— Desigur, îţi fac cinste asemenea sentimente şi, fără îndoială, ai motive să te mîndreşti. Dar, în locul tău, eu n-aş jubila atîta că sînt nelegitim… te porţi de parcă ar fi ceva de invidiat!

De atunci, nu m-am mai lăudat cu ilegitimitatea mea.

Repet, e foarte greu să scrii ruseşte: uite că am scris trei pagini încheiate despre felul cum m-am înfuriat de-a lungul vieţii din cauza numelui de familie şi, desigur, cititorul crede că sînt furios pentru că nu sînt prinţ, ci doar un simplu Dolgoruki. Nu mă mai înjosesc să explic încă o dată şi să mă justific.

IV

Aşadar, între numeroasele slugi de la curte, pe lîngă Makar Dolgoruki mai era şi o fată care avea optsprezece ani cînd Makar Dolgoruki, care împlinise cincizeci de ani, s-a gîndit să se însoare cu ea. Cum se ştie, pe timpul iobăgiei, căsătoriile dintre slugi aveau loc cu aprobarea stăpînilor iar, uneori, chiar din porunca lor. La moşie locuia în acel moment şi o mătuşă; de fapt, nu era mătuşa mea, ci chiar o moşiereasă; dar nu ştiu de ce toţi şi totdeauna o numeau mătuşă, mătuşă aşa, în general, şi la fel i se spunea şi în familia Versilov, cu care, de fapt, ar fi putut fi rudă. Această mătuşă era Tatiana Pavlovna Prutkova. Ea stăpînea, pe atunci, în aceeaşi gubernie şi în acelaşi ţinut, asupra a treizeci şi cinci de suflete. Administra – sau, mai bine spus, supraveghea – în calitate de vecină moşia lui Versilov (care număra cinci sute de suflete), şi această supraveghere a ei, după cum am auzit, nu era mai prejos ca grija oricărui administrator învăţat. Însă nu mă priveşte pe mine ce cunoştinţe avea ea; vreau doar să adaug, fără nici o intenţie de flatare sau de linguşire, că această Tatiana Pavlovna e o fiinţă nobilă şi chiar originală.

Şi iată că ea nu a respins intenţiile de căsătorie ale mohorîtului Makar Dolgoruki (se pare că era tare mohorît), ci, dimpotrivă, din nu ştiu ce motive, le-a încurajat în totalitate. Sofia Andreievna (această slugă de optsprezece ani care este mama mea) era orfană de ambii părinţi de ani buni; se spune că răposatul ei tată, tot o slugă care-l respecta mult pe Makar Dolgoruki şi îi era dator acestuia cu nu ştiu ce, în urmă cu şase ani, pe patul de moarte fiind, chiar cu un sfert de oră înainte de a-şi da sufletul – şi acest lucru poate fi luat drept delir, căci, chiar aşa stînd lucrurile, ca iobag, el nu avea nici un drept să o facă – l-a chemat la el pe Makar Dolgoruki şi în prezenţa tuturor slugilor şi a preotului i-a spus cu limbă de moarte, în auzul tuturor şi cu hotărîre, arătînd către fiica sa: „Creşte-o şi ia-o de soţie“. Toţi au auzit asta. În ceea ce-l priveşte pe Makar Dolgoruki, nu ştiu cu ce sentimente s-a căsătorit apoi, adică dacă a fost cu mare plăcere sau doar ca să se achite de obligaţie. Cel mai probabil, afişînd o totală indiferenţă. Omul acesta ştia încă de pe atunci „să se impună“. Nu că ar fi ştiut Scriptura sau ar fi fost un învăţat (deşi ştia pe dinafară toată slujba bisericeasă şi, îndeosebi, vieţile unor sfinţi, e drept, mai mult după ureche), nici că ar fi fost ceva în genul unui filosof iobag, dar era încăpăţînat din fire, chiar pînă la risc; vorbea cu îndrăzneală, judeca fără drept de apel, într-un cuvînt, „trăia respectabil“, după propria şi uimitoarea lui expresie. Aşa arăta el pe atunci. Desigur, îşi cîştigase respectul tuturor, dar se spune că era un nesuferit. Cu totul altul a devenit el după ce n-a mai fost slugă: oamenii şi-l amintesc ca pe un sfînt, ca pe un om care a suferit multe. Asta o ştiu sigur.

Cît priveşte caracterul mamei mele, Tatiana Pavlovna a ţinut-o pe lîngă ea pînă ce a împlinit optsprezece ani, deşi administratorul moşiei a insistat să fie dată la învăţătură la Moscova; i-a dat oarece educaţie, adică a învăţat-o să coasă, să croiască, să se poarte bine şi chiar să citească puţin. Să scrie, mama mea n-a ştiut niciodată ca lumea. În ochii ei, căsătoria cu Makar Ivanov era de mult un lucru stabilit şi tot ce se întîmpla cu ea pe atunci i se părea a fi minunat şi din cale-afară de bun; s-a dus la cununie cu aerul cel mai liniştit cu putinţă în asemenea ocazii, aşa că însăşi Tatiana Pavlovna a considerat-o tăcută ca un peşte. Toate astea referitoare la caracterul de atunci al mamei mele le ştiu chiar de la Tatiana Pavlovna. Versilov a venit la moşia sa exact după jumătate de an de la nunta asta.

V

Vreau doar să spun că niciodată n-am putut afla sau ghici cît de cît cum au început lucrurile între el şi mama. Sînt perfect de acord să cred, cum m-a încredinţat chiar el anul trecut, înroşindu-se tot, deşi vorbea de toate acestea cu un ton degajat şi „spiritual“, că n-a existat nici un fel de roman şi că totul s-a întîmplat, „aşa, de la sine“. Cred că e aşa, iar „aşa, de la sine“ e o expresie magică; totuşi, am vrut totdeauna să ştiu cum de li s-a întîmplat asta. Toată viaţa am urît şi urăsc şi acum astfel de murdării. Desigur, aici nu e deloc vorba de o curiozitate nesănătoasă din partea mea. Trebuie să ştiţi că, pînă anul trecut, pe mama mea aproape că n-am cunoscut-o; pentru confortul lui Versilov, de mic m-au trimis de acasă (despre asta mai tîrziu) şi din cauza aceasta nu-mi pot închipui ce înfăţişare putea să aibă ea pe atunci. Dacă nu era deloc frumoasă, cu ce-a putut să-l atragă atunci pe un om ca Versilov? Întrebarea aceasta este importantă pentru mine, deoarece reflectă partea cea mai ciudată a acestui om. Iată de ce întreb, iar nu pentru că aş fi vreun pervers. Cînd a văzut că e necesar, acest om rezervat şi mohorît mi-a spus singur, cu firescul acela simpatic pe care dracu’ ştie unde l-a găsit (parcă l-ar fi scos din buzunar), că pe atunci era un „ţînc prost“, poate nu sentimental, dar aşa, pentru că abia citise Anton Goremîka3 şi Polinka Saks4 – două lucrări literare care aveau o extraordinară influenţă civilizatoare asupra generaţiei noastre de atunci. A adăugat că, poate, a venit atunci în sat din cauza lui Anton Goremîka, şi a spus asta foarte serios. În ce mod şi-ar fi putut începe acest „ţînc prost“ povestea cu mama mea? Îmi imaginez chiar acum că, de-aş avea fie şi un singur cititor, atunci acesta ar rîde de mine în hohote ca de cel mai caraghios adolescent care, păstrîndu-şi nevinovăţia prostească, se încumetă să judece şi să dea verdicte în lucruri din care nu pricepe o iotă. Da, e sigur că încă nu pricep, şi recunosc acest lucru fără orgoliu, pentru că ştiu cît de stupidă e lipsa de experienţă a unui lungan de douăzeci de ani; am să-i spun doar respectivului domn că el însuşi nu pricepe şi-am să-i dovedesc aceasta eu însumi. E adevărat că despre femei nu ştiu nimic şi nici nu vreau să ştiu, pentru că toată viaţa am să scuip pe ştiinţa asta, mi-am dat cuvîntul. Dar ştiu, totuşi, că unele femei te farmecă într-o secundă cu frumuseţea lor sau cu ceea ce ştiu ele; pe altele trebuie să le rumegi o jumătate de an pînă să înţelegi ce-i cu ele; şi pentru a cunoaşte o femeie şi a te îndrăgosti de ea nu ajunge să te uiţi la ea sau să fii gata de orice, ci trebuie să fii şi dăruit cu ceva deosebit pe deasupra. Sînt convins de asta, deşi nu înţeleg nimic; dacă nu ar fi aşa, ar trebui să cobori imediat femeile la nivelul simplelor animale domestice, păstrîndu-le lîngă tine doar în această calitate. Poate că foarte mulţi şi-ar dori acest lucru.

Ştiu din cîteva surse sigure că mama mea n-a fost o frumuseţe, deşi nu i-am văzut portretul din acea vreme, care se află pe undeva. Probabil nu te-ai fi putut îndrăgosti de ea la prima vedere. Pentru simplă „distracţie“, Versilov ar fi putut-o alege pe alta, şi această alta exista, era necăsătorită, cameristă şi se numea Anfisa Konstantinovna Sapojkova. Iar pentru un om care venise cu Anton Goremîka în gînd, să atenteze la sfinţenia căsătoriei, chiar dacă era vorba de căsătoria unei slugi, ar fi fost foarte de ocară în faţa propriei conştiinţe, pentru că, repet, despre acest Anton Goremîka, despre care aflase doar cu cîteva luni înainte, vorbea foarte serios chiar şi după douăzeci de ani. Dar lui Anton i s-a luat doar calul, nu nevasta. Aşadar, s-a întîmplat ceva deosebit, motiv pentru care a pierdut domnişoara Sapojkova (după mine, a cîştigat). Anul trecut, o dată sau de două ori, cînd s-a putut discuta cu el (pentru că nu întotdeauna poţi vorbi cu el), am insistat cu toate aceste întrebări şi am observat că, în pofida educaţiei şi a distanţei de douăzeci de ani, s-a codit din cale afară înainte să se hotărască să vorbească. Dar nu m-am lăsat. În orice caz, cu aerul lui de dezinvoltură mondenă pe care nu de puţine ori şi-a permis să-l afişeze faţă de mine, îmi amintesc că o dată a îngăimat destul de straniu: că mama mea era dintre acei oameni fără apărare pe care nu te simţi îmboldit să-i iubeşti – în nici un caz –, ci, dimpotrivă, de care ţi se face milă pe loc, nu se ştie de ce, poate din cauza smereniei sale. De ce oare, în realitate? Nimeni nu poate spune. Dar mila persistă; ţi-e milă şi se formează o legătură... „Într-un cuvînt, treptat, ajungi chiar să nu te mai poţi despărţi.“ Iată ce mi-a spus el; şi dacă lucrurile s-au întîmplat aşa într-adevăr, mă văd obligat să nu mă mai gîndesc la cel de atunci ca la un ţînc prost cum singur îşi spune, referindu-se la sine la acea vreme. Şi chiar de asta aveam nevoie.

Tot pe atunci a încercat să mă convingă că mama mea l-a îndrăgit din „supuşenie“: mai lipsea să adauge că a făcut-o din cauza iobăgismului! A minţit ca să fie şic, a minţit împotriva propriei conştiinţe, împotriva cinstei şi a onoarei!

Toate astea le-am spus într-un fel spre lauda mamei mele, dar între timp am declarat şi că n-am ştiut nimic despre cum era ea atunci. În realitate, cunosc foarte bine obtuzitatea acelui mediu şi a jalnicelor concepţii în care ea s-a format încă din copilărie şi în care a rămas apoi întreaga viaţă. Cu toate astea, nenorocirea s-a produs. Dar ar trebui să mă corectez: zburînd prea prin nori, am uitat de un fapt despre care ar fi trebuit să vorbesc înainte de toate, şi anume: povestea lor a început chiar dintr-o nenorocire. (Sper că cititorul nu e pus într-o aşa dificultate încît să nu înţeleagă pe loc ce vreau să spun.) Într-un cuvînt, lucrurile au început în stil boieresc, deşi domnişoara Sapojkova scăpase fără să intre în discuţie. Dar aici intervin eu şi anunţ dinainte că nu mă contrazic deloc. Căci, Dumnezeule, despre ce-ar fi putut vorbi în acea vreme un om ca Versilov cu o persoană ca mama mea, chiar de-ar fi fost în joc şi cea mai mare iubire? Am auzit de la unii oameni destrăbălaţi că foarte adesea un bărbat şi o femeie se apropie fără să-şi spună o vorbă, ceea ce mi se pare culmea monstruozităţii şi a cinismului; aşa că Versilov, chiar de-ar fi vrut, se pare că n-ar fi putut începe altfel relaţia cu mama. Oare ca să înceapă ar fi trebuit să-i explice ce e cu Polinka Saks? Şi, mai ales, cred că nu de literatura rusă le ardea lor; dimpotrivă, după cum singur a spus-o (o dată, cînd mi s-a destăinuit), se ascundeau prin colţurile casei, se aşteptau pe scări, se depărtau unul de altul roşii la faţă, ca nişte mingi, dacă trecea cineva, iar „tiranul de moşier“ tremura în faţa ultimei spălătorese, cu tot dreptul său iobăgist. Dar, deşi a început în stil boieresc, povestea a continuat apoi în acelaşi mod, dar nu în întregime, ceva ce, în esenţă, nu se poate explica. E parcă şi mai mult întuneric în ea. Dimensiunile pe care le-a căpătat iubirea lor o fac misterioasă, pentru că prima calitate a oamenilor de felul lui Versilov este să lase totul baltă atunci cînd scopul a fost atins. Dar de data asta s-a întîmplat altfel. Să păcătuiască cu o slujnică tînără şi fluşturatică (dar mama mea n-a fost proastă), pentru un „ţînc“ destrăbălat (şi toţi erau destrăbălaţi, toţi pînă la unul, fie ei progresişti sau retrograzi), era nu numai posibil, ci şi inevitabil, dacă ne gîndim şi la situaţia lui romantică de tînăr văduv şi la lipsa lui de ocupaţie. Dar să iubeşti pentru toată viaţa, asta-i prea de tot. Nu garantez că o iubea, dar e adevărat că a ţinut-o în preajma lui toată viaţa.

Am pus eu multe întrebări, dar există o singură întrebare, cea mai importantă, pe care n-am avut curaj să i-o pun mamei mele, deşi anul trecut ne-am apropiat atît de mult şi deşi, ca fiu nerecunoscător şi grosolan ce mă aflu, considerînd că în faţa mea sînt vinovaţi, nu m-am sinchisit de nimic în faţa ei. Întrebarea e aceasta: cum a putut ea, tocmai ea, care era căsătorită de jumătate de an şi, pe deasupra, reţinută de tot felul de idei despre legalitatea căsătoriei, învinsă ca o muscă neputincioasă, ea care îl respecta pe Makar Ivanovici al ei mai ceva ca pe un zeu, cum a putut ea în numai vreo două săptămîni să ajungă la aşa un păcat? Nu era vorba în nici un caz de o femeie destrăbălată. Dimpotrivă, o spun dinainte, e greu de închipuit un suflet mai curat ca al ei şi care să rămînă aşa toată viaţa. Singura explicaţie este că a procedat astfel fără să-şi dea seama ce face, fără să fie conştientă de ea, dar nu în sensul în care te încredinţează astăzi avocaţii cînd vorbesc despre criminali şi hoţi, ci pentru că era sub acea impresie puternică ce pune stăpînire în mod fatal şi tragic asupra victimelor simple. Cine ştie? Poate că ea a iubit definitiv, pînă la moarte, fasonul hainelor lui, pieptănătura lui pariziană, vorbirea lui franţuzească, da, franţuzească, din care ea nu pricepea o boabă, romanţa pe care o cînta el la pian. A îndrăgit ceva ce nu mai văzuse şi nu mai auzise niciodată (iar el era foarte frumos) – pe toate le-a îndrăgit cu toată fiinţa, pînă la uitarea de sine, l-a iubit cu fasoanele şi romanţele lui. Am auzit că asta se întîmpla cîteodată cu fetele de la curte pe timpul iobăgiei, se-ntîmpla chiar cu cele mai cinstite. Înţeleg asta, dar e un ticălos cel care găseşte explicaţie doar prin iobăgism şi prin „supuşenie“! E posibil ca acest tînăr să aibă atîta putere de seducţie şi sinceritate, încît să atragă la pieire sigură o fiinţă atît de curată pînă în acel moment şi, mai important, o fiinţă atît de diferită de el, din altă lume şi din alt tărîm. Că mergea la pieire, sper că a înţeles-o pînă şi mama mea toată viaţa; însă cînd a păşit pe acest drum nu s-a gîndit deloc la pieire; dar aşa se întîmplă totdeauna cu aceste fiinţe „fără apărare“: ştiu că e vorba de pieire, dar aleargă drept într-acolo.

După ce-au păcătuit, s-au căit imediat. Mi-a povestit cu destul umor cum a plîns în hohote pe umărul lui Makar Ivanovici, pe care l-a chemat în cabinetul său special pentru asta, în timp ce ea, ea zăcea mai mult moartă decît vie undeva, în colţul ei de iobagă…

VI

Dar de-ajuns cu interogatoriile şi cu amănuntele scandaloase. După ce-a răscumpărat-o pe mama mea de la Makar Ivanov, Versilov a plecat în grabă şi, de atunci, aşa cum am scris mai sus, a început să o ducă cu el pretutindeni, excluzînd dăţile cînd era plecat pentru mult timp; atunci o lăsa, de regulă, în grija mătuşii, adică la Tatiana Pavlovna Prutkova, care totdeauna apărea de nu ştiu unde la momentul potrivit. Stăteau la Moscova, stăteau şi în sate şi oraşe diverse, mergeau chiar şi în străinătate şi la Petersburg. Despre toate astea voi vorbi după, sau mai bine deloc. Voi spune doar că la un an după despărţirea de Makar Ivanovici am apărut pe lume eu, apoi după încă un an – sora mea, apoi, după vreo zece-unsprezece ani – fratele meu mai mic, un băieţel bolnăvicios care a murit după cîteva luni. Odată cu naşterea chinuitoare a acestui copil s-a sfîrşit frumuseţea mamei mele – în orice caz, aşa mi s-a spus, că a început să îmbătrînească şi să slăbească rapid.

Dar relaţiile cu Makar Ivanovici nu s-au întrerupt niciodată. Fie că Versilov locuia cîţiva ani în acelaşi loc, fie că se muta, Makar Ivanovici neapărat îşi ţinea la curent „familia“ despre ceea ce face. Între ei s-au stabilit relaţii destul de stranii, într-un fel solemne şi aproape serioase. În mod normal, asemenea relaţii ar fi fost privite drept comice în existenţa unui nobil, ştiu asta; dar în cazul de faţă nu s-a întîmplat aşa. Soseau scrisori de două ori pe an, nici mai rar, nici mai des, şi aceste scrisori semănau între ele. Le-am văzut eu însumi; prea puţine lucruri personale se spuneau acolo; dimpotrivă, pe cît era posibil, se vorbea solemn despre cele mai generale evenimente şi despre cele mai generale sentimente, dacă mă pot exprima astfel cu privire la sentimente: înainte de toate, erau veşti despre sănătatea proprie, apoi, întrebări despre sănătatea lor, după care urmau urări, saluturi solemne şi binecuvîntări – şi cam atît. În acest caracter general şi impersonal se pare că stăteau bunacuviinţă a tonului şi acel savoir-vivre5 specific mediului. „Soţiei mele preaiubite şi respectate, Sofia Andreievna, îi trimit adînci plecăciuni...“ „Copilaşilor mei dragi le trimit binecuvîntarea mea părintească în veci stătătoare“. Copilaşii erau înscrişi cu toţii pe numele lui pe măsură ce se năşteau, şi aşa s-a întîmplat şi cu mine. Dar trebuie să remarc că Makar Ivanovici era atît de isteţ, încît nu-l numea pe „luminăţia sa Andrei Petrovici“ drept „binefăcătorul“ său, deşi, fără excepţie, îi trimitea în fiecare scrisoare plecăciuni preaplecate, cerîndu-i binecuvîntarea şi implorînd pentru el graţia divină. Lui Makar Ivanovici îi răspundea, fără întîrziere şi în acelaşi stil, mama mea. Se-nţelege că Versilov nu se implica în corespondenţă. Makar Ivanovici trimitea scrisori din diferite colţuri ale Rusiei, din orăşelele şi mănăstirile în care rămînea uneori mai mult timp. Devenise un fel de pelerin. Nu cerea niciodată nimic; în schimb, neapărat la trei ani venea acasă şi se oprea direct la mama mea care, aşa se stabilise, avea totdeauna locuinţa ei, separată de aceea a lui Versilov. Despre asta va trebui să vă vorbesc mai tîrziu, deocamdată notez aici că Makar Ivanovici nu se tolănea în salon pe divan, ci se aşeza umil undeva după un paravan. Nu rămînea prea mult timp: cam cinci zile sau o săptămînă.

Am uitat să vă spun că-şi iubea cu pasiune şi-şi respecta nespus numele de familie, Dolgoruki. Desigur, e o prostie ridicolă. Şi mai ridicol este că îi plăcea numele lui de familie tocmai pentru că existau prinţi Dolgoruki. Stranie judecată, exact cu fundul în sus!

Dacă am spus deja că familia era totdeauna laolaltă, trebuie să adaug că asta se întîmpla cu excepţia mea. Eram ceea ce se cheamă un copil abandonat, căci aproape imediat după naştere am fost dat în străini. Dar în asta nu era nici un fel de intenţie, pur şi simplu aşa s-a nimerit. Cînd m-a născut, mama era încă tînără şi frumoasă, şi el avea nevoie de ea, iar un copil de ţîţă îi încurca pe toţi, se-nţelege, mai ales în călătorii. Iată de ce s-a şi întîmplat că pînă la douăzeci de ani aproape că n-am văzut-o pe mama; să ne fi întîlnit, poate, de două-trei ori, şi atunci în fugă. S-a întîmplat asta nu din cauza mamei, ci din cauza dispreţului lui Versilov pentru oameni.

VII

Acum, despre cu totul altceva.

Cu o lună în urmă, mai precis cu o lună înainte de 19 septembrie, fiind la Moscova, am hotărît să renunţ la ei toţi şi să mă dedic definitiv propriei idei. Exact aşa: „să mă dedic propriei idei“, pentru că această expresie poate să-mi exprime aproape întregul gînd, acela pentru care trăiesc pe lume. Ce-i cu „propria idee“ vă voi vorbi pe larg ulterior. În visătoarea mea singurătate moscovită, care a durat mulţi ani, această idee s-a născut încă pe cînd eram în clasa a şasea la gimnaziu şi, de atunci, cred că nu m-a părăsit nici o clipă. Mi-a acaparat întreaga viaţă. Am trăit visînd şi pînă să am această idee, încă din copilărie am trăit în imperiul viselor de felul acesta; dar, odată cu apariţia ideii principale care m-a absorbit cu totul, visele mele au căpătat forţă şi brusc au luat o anumită formă; din prosteşti, acestea au devenit raţionale. Gimnaziul n-a fost deloc o piedică pentru aceste vise; el nu mi-a blocat nici ideea. Adaug doar că am terminat rău ultimul an de gimnaziu, deşi, pînă în clasa a opta, am fost printre primii, şi s-a întîmplat asta ca urmare a ideii respective, ca urmare a unei concluzii, poate false, pe care am tras-o din această idee. Aşa că nu gimnaziul mi-a blocat ideea, ci ideea mi-a blocat şcoala, ba m-a încurcat şi la universitate. După ce am terminat gimnaziul, am vrut s-o rup imediat şi în mod radical cu toţi, la nevoie, cu toată lumea, cu toate că atunci aveam doar douăzeci de ani. Am scris la Petersburg cui trebuie şi prin cine trebuie, cerînd să fiu lăsat în pace definitiv, să nu mi se mai trimită bani de întreţinere şi, pe cît posibil, să uite cu totul de mine (adică, desigur, dacă se gîndeau la mine cîtuşi de puţin) şi, în sfîrşit, i-am anunţat că la universitate nu merg „pentru nimic în lume“. Aveam în faţă o dilemă grea: sau universitatea şi învăţatul pe mai departe, sau să amîn cu încă patru ani aplicarea „ideii“ în practică; am ales fără să ezit ideea, căci credeam în ea la modul matematic. Versilov, tatăl meu pe care-l văzusem o singură dată în viaţă pe cînd aveam zece ani, şi atunci pentru o secundă (şi care tot într-o secundă a reuşit să mă umple de uimire), ca răspuns la scrisoarea mea care nu-i era adresată lui, Versilov m-a chemat personal la Petersburg printr-o scrisoare scrisă de el, promiţîndu-mi o slujbă privată. Această chemare a unui om uscat şi mîndru, insolent şi neglijent cu mine, a unui om care, dîndu-mi naştere, m-a părăsit şi pînă acum nu numai că n-a ştiut de mine, dar nici nu s-a obosit să se căiască pentru asta (cine ştie, poate avea o idee aproximativă şi confuză despre existenţa mea, aşa cum s-a şi dovedit apoi, căci nu el plătea banii pentru întreţinerea mea la Moscova, ci alţii), chemarea acestui om, deci, care şi-a amintit brusc de existenţa mea şi care m-a onorat cu o scrisoare scrisă de propria mînă, încîntîndu-mă, mi-a hotărît soarta. În mod straniu, în scrisorica lui (o pagină de format mic) mi-a plăcut, printre altele, că n-a spus nici un cuvînt despre universitate, că nu mi-a cerut să-mi schimb decizia, nu mi-a reproşat că nu vreau să învăţ, într-un cuvînt, pentru că n-a folosit nici un fel de strategii părinteşti, cum se întîmplă adesea – iar asta era, de fapt, urît din partea lui, căci îi reda şi mai clar indiferenţa. Am hotărît să mă duc şi pentru că plecarea nu-mi afecta deloc ideea. „Să vedem ce-o să fie, mă gîndeam eu, oricum, intru în legătură cu ei pentru puţin timp, poate pentru foarte puţin timp. Cum am să văd că acest pas, aşa de neînsemnat şi de convenţional cum e, mă îndepărtează de ceea ce este principal, cum o rup cu ei imediat, renunţ la tot şi mă ascund în carapacea mea“. În carapace, chiar aşa! „Mă ascund în ea ca o ţestoasă“; comparaţia asta mi-a plăcut foarte mult! „N-am să fiu singur, continuam eu să mă conving, umblînd ca nebunul prin Moscova în toate aceste ultime zile, n-am să mai fiu singur niciodată, ca în atîţia ani îngrozitori de pînă acum: va fi cu mine ideea mea pe care n-am s-o trădez nicicînd, nici măcar în cazul în care cei de acolo o să-mi placă şi o să mă facă fericit, iar eu voi rămîne să stau cu ei chiar şi zece ani!“ Observ dinainte că tocmai această impresie, tocmai această dualitate a planurilor şi a scopurilor mele, care s-a conturat încă de la Moscova şi care nu m-a părăsit nici măcar o clipă la Petersburg (căci nu ştiu, a existat oare vreo zi la Petersburg pe care să nu mi-o fi propus ca termen limită pentru ruperea legăturilor mele cu ei şi pentru îndepărtarea mea de ei?) – această dualitate, repet, a fost, pare-se, una dintre cauzele cele mai importante ale imprudenţelor pe care le-am făcut într-un an, ale multor mizerii, chiar ale multor josnicii şi, desigur, ale multor prostii de-ale mele.

Sigur, deodată m-am pomenit cu un tată pe care nu l-am mai avut niciodată anterior. Acest gînd mă îmbăta atît în timpul pregătirilor de plecare, la Moscova, cît şi în vagon. Că aveam un tată, asta încă nu era nimic, mie drăgălăşeniile nu-mi erau pe plac, dar acest om n-a vrut să ştie de mine şi m-a înjosit în timp ce în toţi aceşti ani eu visam la el cu sete (dacă se poate vorbi astfel despre un vis). Din copilărie, fiecare vis al meu era plin de el, plutea în jurul lui, în ultimă instanţă se reducea la el. Nu ştiu dacă îl uram sau îl iubeam, dar fiinţa lui îmi umplea întreg viitorul, toate planurile de viaţă – iar acest lucru se întîmpla de la sine, creştea odată cu mine.

Plecarea mea din Moscova a fost influenţată şi de o împrejurare importantă, de o ispită care şi atunci, cu trei luni înainte de plecare (cînd nici nu se pomenise încă de Petersburg), mi se ridica în inimă şi o făcea să bată! Eram atras de acest ocean necunoscut şi pentru că puteam să păşesc în el ca suzeran deplin şi stăpîn chiar al unor destine străine, şi încă ce destine! Dar în sufletul meu clocoteau nu sentimente despotice, ci pline de generozitate – vă previn ca să nu-mi înţelegeţi greşit vorbele. Şi-apoi, Versilov putea crede (dacă s-ar fi sinchisit să creadă ceva despre mine) că va sosi un băiat mic, un gimnazist, un adolescent care va rămîne uimit de toate. Iar eu îi ştiam deja toate dedesubturile şi deţineam un document de cea mai mare importanţă pentru care (acum o ştiu cu siguranţă) şi-ar fi dat cîţiva ani din viaţă dacă i-aş fi dezvăluit atunci taina. Dar observ că v-am împuiat capul cu ghicitori. Fără fapte, nu poţi descrie sentimentele. Dar despre toate acestea la timpul şi locul potrivit, de asta am şi pus mîna pe condei. Iar a scrie cum am scris e totuna cu a cădea în delir sau a pluti pe un nor.

VIII

În sfîrşit, pentru a trece definitiv la ziua de 19, deocamdată voi spune pe scurt şi oarecum în treacăt că i-am găsit pe toţi, adică pe Versilov, pe mama şi pe sora mea (pe aceasta o vedeam pentru prima dată în viaţă) trăind în condiţii grele, în sărăcie deplină sau aproape deplină. Despre asta aflasem deja de la Moscova, dar tot nu-mi putem închipui ceea ce am văzut. Din copilărie, m-am obişnuit să mi-l imaginez pe acest om, pe acest „viitor tată“ într-o mare strălucire şi nu-l puteam vedea altfel decît ocupînd pretutindeni primul loc. Niciodată Versilov n-a stat cu mama în aceeaşi locuinţă, totdeauna i-a închiriat una specială; desigur, făcea asta din cele mai ticăloase motive de „onorabilitate“. Dar aici stăteau toţi împreună, într-un corp de clădire din lemn, într-o ulicioară din apropierea cazărmii Regimentului Semenovski. Toate lucrurile fuseseră deja amanetate, aşa că i-am dat mamei, ferindu-mă de Versilov, cele şaizeci de ruble ale mele de care nu ştia nimeni. Exact, nu ştia nimeni de ele, dat fiind că fuseseră economisite din banii mei de buzunar, din cele cinci ruble pe lună cîte mi s-au dat pe parcursul a doi ani; am început să economisesc din prima zi a „ideii“ mele, de aceea Versilov nu trebuia să ştie despre banii aceştia nimic. Tremuram la gîndul că ar putea afla.

Acest ajutor a fost doar o picătură în ocean. Mama lucra, sora mea s-a apucat şi ea să coasă; Versilov trăia fără să facă nimic, era capricios şi păstra o mulţime din obiceiurile lui dinainte, destul de costisitoare. Era îngrozitor de nemulţumit, îndeosebi la masa de prînz, şi toate gesturile lui erau complet despotice. Dar mama, sora, Tatiana Pavlovna şi întreaga familie a răposatului Andronikov (un şef de birou care murise cu trei luni în urmă şi care se ocupase de treburile lui Versilov), alcătuită dintr-o mulţime de femei, se închinau în faţa lui ca la un idol. Nu-mi puteam imagina aşa ceva. Trebuie spus că înainte cu nouă ani el fusese incomparabil mai elegant. Am spus deja că în visurile mele el a rămas într-o lumină bună şi de aceea nu-mi puteam închipui cum ar fi putut să îmbătrînească şi să se ofilească în doar cei nouă ani de zile care trecuseră de atunci: m-am întristat imediat, plin de milă şi de ruşine. Privindu-l, am avut una dintre cele mai apăsătoare impresii pe care mi-a produs-o sosirea. Şi totuşi, nu era încă un bătrîn, avea doar patruzeci şi cinci de ani; privindu-l mai îndelung, am descoperit în frumuseţea lui ceva şi mai atrăgător decît ceea ce păstrasem eu în amintirile mele. Deşi mai puţin strălucitor, mai puţin impunător şi mai puţin elegant, se pare că viaţa scosese la iveală pe faţa lui ceva mai interesant decît fusese înainte.

Sărăcia era doar a zecea sau a douăzecea parte din necazurile lui, iar eu ştiam prea bine asta. În afara sărăciei, exista în viaţa lui ceva infinit mai serios – fără a mai vorbi că mai exista încă speranţa de a cîştiga procesul de moştenire pe care Versilov îl avea pe rol de un an cu prinţii Sokolski şi că ar fi putut primi în viitorul cel mai apropiat o moşie în valoare de şaptezeci sau poate chiar mai multe mii. Am spus mai sus că acest Versilov a tocat la viaţa lui trei moşteniri, şi uite că o nouă moştenire îl scoate iar la liman! Afacerea urma să se rezolve în cel mai scurt timp, cu această speranţă mă şi chemase la Petersburg. Doar că pe speranţă nimeni nu-ţi dă bani, de împrumutat nu era de unde, aşa că, deocamdată, răbdau.

Dar Versilov nici nu mergea nicăieri, deşi cîteodată era plecat toată ziua. Trecuse deja mai mult de un an de cînd fusese gonit din înalta societate. Cu toate străduinţele mele, istoria aceasta a rămas neelucidată pentru mine, deşi eram la Petersburg deja de o lună. Era sau nu vinovat Versilov – iată ce era important pentru mine, iată pentru ce venisem! Cu toţii i-au întors spatele, chiar şi oamenii influenţi şi bine-cunoscuţi cu care toată viaţa a ştiut să întreţină legături, în urma unor zvonuri legate de o faptă foarte josnică şi – ceea ce-i mai grav în ochii lumii – scandaloasă, o faptă săvîrşită de el cu mai mult de un an în urmă în Germania, primind atunci o palmă răsunătoare şi ostentativă de la unul dintre prinţii Sokolski, la care nu a răspuns printr-o provocare la duel. Chiar şi copiii lui (cei legitimi), fiul şi fiica i-au întors spatele şi s-au îndepărtat de el. E adevărat că atît fiul, cît şi fiica lui se învîrteau în cele mai înalte sfere, datorită familiei Fanariotov şi bătrînului prinţ Sokolski (fostul prieten al lui Versilov). Dar, observîndu-l atent în toată luna aceea, am văzut în el un om orgolios pe care nu societatea l-a exclus din rîndurile ei, ci el însuşi a alungat de la sine această societate – într-atît de independent arăta! Dar avea oare dreptul să aibe aerul acela? Iată ce mă preocupa pe mine. Trebuia să aflu întreg adevărul în cel mai scurt timp, căci venisem să-l judec pe acest om. Încă îmi ascundeam forţele în faţa lui, dar trebuia fie să-l recunosc, fie să-l îndepărtez cu totul. Să fac lucrul din urmă mi-ar fi fost prea greu, aşa că mă chinuiam. Trebuie să recunosc, în sfîrşit: omul acela îmi era drag!

Deocamdată locuiam cu ei, munceam şi abia mă abţineam să fiu grosolan. Ca să fiu sincer, nu m-am abţinut. După o lună, pe zi ce trecea, mă convingeam că în nici un caz nu voi putea obţine de la el lămuririle definitive. Acest om mîndru stătea în faţa mea ca o enigmă, ofensîndu-mă pînă în adîncul sufletului. Se purta cu mine afectuos şi făcea glume, dar eu preferam să mă cert decît să-i aud glumele. Toate conversaţiile mele cu el aveau în ele ceva echivoc sau conţineau o stranie ironie din partea lui. Chiar de la sosirea mea de la Moscova m-a tratat cu neseriozitate. N-am priceput deloc de ce a făcut asta. E adevărat că a reuşit să rămînă de nepătruns pentru mine; dar nici eu nu m-aş fi coborît să-i cer să se poarte serios cu mine. Şi-apoi, avea şi nişte maniere uimitoare şi fermecătoare cu care nu ştiam cum să mă descurc. Pe scurt, se purta cu mine cum te porţi cu un mucos – lucru pe care nu-l puteam suporta, deşi ştiam dinainte că aşa va fi. Drept urmare, am încetat eu însumi să mai vorbesc serios, stînd în aşteptare; ba chiar aproape că am încetat să vorbesc cu el. Eram în aşteptarea unei persoane care, la sosirea ei în Petersburg, mă putea lămuri pe deplin; în asta îmi puneam ultimele speranţe. În orice caz, mă pregăteam s-o rup definitiv şi deja îmi luasem toate măsurile. Îmi era milă de mama, dar… „ori el, ori eu“ – iată ce voiam să-i cer ei şi surorii mele. Îmi fixasem chiar şi ziua; dar, pînă atunci, îmi vedeam de serviciu.

1 Instituţie de învăţămînt care în Rusia desemnează liceul. Astfel, în volumul de faţă, „gimnaziu“ şi „gimnazist“ se referă la „liceu“ şi „licean” din sistemul de învăţămînt românesc.

2 Dolgorukov, Dolgoruki, familie princiară rusă al cărei fondator este Iuri Dolgoruki, întemeietorul Moscovei, în sec. al XII-lea.

3 Titlul unei povestiri din viaţa ţărănimii ruse, semnate de D.V. Grigorovici (1822-1899) şi publicate în revista Sovremennik, în 1847. Ecoul acestei povestiri în rîndul tineretului şi al intelectualităţii ruse a fost uriaş, iar numele Goremîka (format de la „gore“ – necaz, durere, suferinţă) s-a transformat în simbol al iobăgismului rus.

4 Titlul unei povestiri de A.V. Drujinin (1824-1864), publicate tot în 1847 în Sovremennik. Influenţată de ideile umaniste ale lui George Sand, povestirea lui Drujinin punea problema situaţiei femeii în Rusia, a necesităţii liberalizării condiţiei ei civile şi familiale.

5 Politeţe, curtoazie, bună cuviinţă (în fr. în orig.).

Capitolul II

I

În această zi de 19 trebuia şi să primesc primul meu salariu pentru prima mea lună de serviciu la Petersburg într-un loc „privat“. N-am fost întrebat despre slujba aceea, pur şi simplu m-a dat în primire patronului cred că din prima zi a sosirii mele. A fost ceva foarte nedelicat şi aproape că ar fi trebuit să protestez. Locul respectiv era în casa bătrînului prinţ Sokolski. Dar să protestez imediat ar fi însemnat s-o rup cu ei din start, ceea ce nu mă speria deloc, dar dăuna scopurilor mele principale, aşa că am primit slujba în tăcere, apărîndu-mi demnitatea prin tăcere. Să vă explic de la început că acest prinţ Sokolski, un om bogat, consilier secret6, nu era deloc rudă cu prinţii Sokolski de la Moscova (nişte sărăntoci de cîteva generaţii) cu care Versilov era în proces. Aveau doar acelaşi nume de familie. Cu toate acestea, bătrînul prinţ era foarte interesat de ei şi ţinea în mod special la un tînăr ofiţer, şef al familiei, ca să spun aşa. Pînă nu demult, Versilov avusese o mare influenţă asupra acestui bătrîn cu care era prieten, un prieten straniu, pentru că, după cum mi-am dat seama, cu toată prietenia lor, bietul prinţ se temea de el îngrozitor, şi nu numai de cînd am intrat în slujbă la el, ci dintotdeauna. Dar nu se mai văzuseră de mult timp; fapta dezonorantă de care a fost acuzat Versilov avea legătură tocmai cu familia prinţului; dar a intervenit Tatiana Pavlovna şi prin intermediul ei am primit slujba la bătrînul care voia „un om tînăr“ în cabinetul său. S-ar părea totuşi că dorea foarte mult şi să-i facă pe plac lui Versilov, adică să facă el primul pas spre acesta, iar Versilov a acceptat. Bătrînul prinţ a luat hotărîrea primirii mele în absenţa fiicei sale, văduva generăleasă, care probabil nu i-ar fi permis să facă acest pas. Despre asta voi vorbi mai tîrziu, deocamdată amintesc că această ciudăţenie a atitudinii lui faţă de Versilov m-a uimit, şi în favoarea celui din urmă. Se impunea logicii mele faptul că, dacă însuşi capul familiei ofensate încă mai are respect pentru Versilov, asta însemna că zvonurile privitoare la lipsa de onoare a acestuia sînt stupide sau măcar echivoce. În parte, această împrejurare m-a şi făcut să nu protestez atunci cînd am intrat în slujbă: am acceptat tocmai cu speranţa să verific toate lucrurile respective.

Tatiana Pavlovna îndeplinea un rol ciudat atunci cînd am întîlnit-o la Petersburg. Uitasem complet de ea şi nici nu-mi imaginam că are o aşa importanţă. Pe cînd eram la Moscova, o întîlnisem de vreo trei-patru ori şi nu ştiam de unde apărea şi din a cui dispoziţie, de fiecare dată cînd trebuia să mă aranjeze undeva – la intrarea în tristul pension Touchard sau, după doi ani şi jumătate, în momentul intrării la gimnaziu şi al stabilirii mele în locuinţa neuitatului Nikolai Semionovici. Cînd apărea, îşi petrecea o zi întreagă cu mine, îmi verifica lenjeria, hainele, mergea cu mine pe podul Kuzneţki şi în oraş, îmi cumpăra lucrurile necesare, într-un cuvînt, îmi punea în ordine întregul avut, pînă la ultima cutiuţă şi la cuţitaşul de ascuţit pana; făcînd asta, tot timpul mă ţistuia, mă certa, îmi făcea reproşuri, mă examina şi-mi dădea drept exemplu nişte băieţi fantastici, cunoscuţi de-ai ei sau de-ai rudelor sale, care, chipurile, erau mai buni decît mine, ba chiar mă ciupea şi mă împingea în lege, dureros. După ce mă instala şi mă aranja în gazdă, dispărea fără urmă cîţiva ani la rînd. Imediat ce am sosit, tot ea a venit să mă instaleze. Era o fiinţă mică şi uscată, cu un năsuc ascuţit şi cu nişte ochişori pătrunzători, ca de pasăre. Îl slujea pe Versilov cu toată abnegaţia, ca o roabă, şi se înclina în faţa lui ca în faţa papei. Curînd am remarcat cu uimire că era respectată de toţi pretutindeni şi, mai ales, că era cunoscută absolut peste tot şi de către toţi. Bătrînul prinţ Sokolski îi purta un respect adînc; la fel şi familia lui; la fel şi odraslele răsfăţate ale lui Versilov sau familia Fanariotov – şi doar ea trăia din cusut, din curăţatul dantelelor, primea de lucru de la un magazin. M-am certat cu ea încă de la primul cuvînt pentru că, de cum m-a văzut, i-a trecut prin minte să mă ţistuiască aşa cum o făcuse cu şase ani înainte; de atunci ne-am certat în fiecare zi; dar asta nu ne împiedica să mai stăm de vorbă uneori şi, trebuie să recunosc, spre sfîrşitul lunii a început să-mi placă de ea; cred că o plăceam pentru independenţa ei. Dar nu i-am spus-o.

Am înţeles imediat că m-au dat în slujbă la acest bătrîn bolnav numai ca să-l „consolez“, şi asta era tot ce trebuia să fac. Normal că faptul mă înjosea, dar imediat am luat măsuri; curînd însă bătrînul acesta original a produs asupră-mi o impresie neaşteptată, un fel de compasiune, şi, pînă la sfîrşitul lunii, m-am ataşat de el într-un mod ciudat: în orice caz, am renunţat la intenţia de a fi grosolan cu el. Nu avea mai mult de şaizeci de ani. Trecuse de curînd printr-o întreagă tevatură. Cu un an şi jumătate înainte, avusese un atac; fiind plecat într-o călătorie, şi-a ieşit din minţi pe drum, ajungîndu-se la un scandal despre care a început să se vorbească la Petersburg. Cum se-ntîmplă în asemenea situaţii, l-au dus urgent în străinătate, iar după vreo cinci luni a apărut din nou, perfect sănătos, însă a renunţat la slujbă. Versilov susţinea în mod serios (şi chiar aprins) că prinţul nu şi-a ieşit deloc din minţi şi că a suferit doar o cădere nervoasă. Am observat imediat această implicare a lui Versilov. Trebuie să vă spun că, întrucîtva, şi eu îi împărtăşeam părerea. Bătrînul îmi părea uneori doar exagerat de uşuratic, oricum, în dezacord cu vîrsta sa, ceea ce, se spune, înainte nu i se întîmplase niciodată. Pe vremuri fusese consiler şi odată dusese la bun sfîrşit cu mult rafinament o sarcină care i se încredinţase. După ce l-am cunoscut o lună de zile, n-aş fi putut nicicum să-i atribui vreo capacitate deosebită de a fi consilier. Se spunea (deşi eu n-am observat asta) că după atac s-a ales cu obsesia bizară de a se însura cît mai repede şi că, nu o dată, a vrut să-şi pună în practică ideea în intervalul acesta de un an şi jumătate. Lumea auzise de asta, şi cei care voiau se interesau. Dar cum aceste tentative nu conveneau deloc intereselor persoanelor apropiate prinţului, bătrînul era păzit din toate părţile. Familia lui nu era prea numeroasă; era văduv de vreo douăzeci de ani şi avea doar o fiică, văduva de general pe care o aşteptau să sosească de la Moscova de la o zi la alta, o tînără de al cărei caracter prinţul se temea vizibil. Dar avea o droaie de rude îndepărtate, cu precădere din partea răposatei sale soţii, care erau aproape de o sărăcie lucie; în afară de asta, mai exista o cohortă de protejaţi şi de protejate care aşteptau o ocazie să fie numiţi în testament cu o părticică oricît de mică şi care, din acest motiv, o ajutau pe generăleasă să-l supravegheze pe bătrîn. Încă din tinereţe, mai avea o ciudăţenie, nu ştiu dacă era comică sau nu: să cunune fete sărace. De douăzeci şi cinci de ani se ocupa cu asta – cununa fie rude îndepărtate, fie fiice vitrege ale unor veri de-ai soţiei sale, fie fete botezate de el, a cununat-o chiar şi pe o fiică a portarului său. Mai întîi le lua în casa proprie la vîrste fragede, le creştea cu guvernante şi cu franţuzoaice, apoi le trimitea la cele mai bune şcoli pentru ca, în final, să le cunune, dîndu-le o zestre. De aceea era permanent înconjurat de persoane de acest soi. Protejatele, odată căsătorite, aveau la rîndul lor fetiţe, care şi ele aspirau la protecţia lui, astfel că boteza peste tot, şi toate aceste fine veneau să-l felicite de ziua lui, iar acest lucru îi făcea mare plăcere.

Intrat în slujba sa, mi-am dat seama imediat că în mintea bătrînului se cuibărise adînc o convingere – şi acest lucru nu putea trece neobservat –, anume că în înalta societate toţi au început să-l privească ciudat, că toţi au început să se poarte cu el ciudat, nu ca înainte, cînd fusese considerat perfect sănătos; această senzaţie nu-l părăsea niciodată, nici măcar în cele mai vesele companii. Bătrînul a devenit bănuitor, a început să observe ceva doar privind în ochii oamenilor. Gîndul că încă îl mai cred nebun îl chinuia evident; cîteodată, şi la mine se uita cu neîncredere. Şi de-ar fi aflat cine anume răspîndeşte sau lansează aceste zvonuri despre el, cred că acest om bun i-ar fi deveni duşman pe viaţă. Vă rog să aveţi în vedere tocmai acest amănunt. Voi adăuga că încă din prima zi acest lucru m-a făcut să nu fiu grosolan cu el; ba chiar am fost bucuros dacă am reuşit să-l înveselesc şi să-l distrez cîteodată; nu cred că a recunoaşte asta poate ştirbi ceva din demnitatea mea.

Mare parte din banii săi era investiţi. După boală, a devenit acţionar la o mare companie, foarte solidă de altfel. Şi, deşi afacerile le făceau alţii, se arăta foarte interesat – frecventa adunările acţionarilor, fusese ales membru fondator, conducea consilii, ţinea lungi discursuri, polemiza, făcea zarvă, totul cu o plăcere evidentă. Cel mai mult îi plăcea să ţină discursuri: toţi şi-au putut da seama astfel de inteligenţa lui. În general, chiar şi în discuţiile cele mai intime, îi plăcea să strecoare cîte un gînd adînc sau cîte un cuvînt de duh; asta o înţeleg foarte bine. Îşi instalase la parterul casei un birou în care un funcţionar se ocupa de afaceri, ţinea socotelile şi registrele şi, în acelaşi timp, administra casa. Acest unic funcţionar care era angajat şi la stat ar fi fost suficient, dar, la dorinţa prinţului însuşi, m-au pus şi pe mine, chipurile, ca ajutor al acestuia.

Dar curînd eu am fost mutat în cabinetul prinţului unde, de cele mai multe ori, nu aveam în faţă – măcar de formă – nici hîrtii, nici cărţi cu care să-mi ocup timpul.

Acum scriu din postura unuia care şi-a venit în fire şi care, în mare, s-a distanţat de toate; dar cum să-mi prezint tristeţea (pe care mi-o amintesc acum foarte viu) care mi s-a aşezat atunci pe suflet, mai ales emoţia mea din acea vreme, care atinsese cote atît de înalte şi de fierbinţi, încît nici măcar nu puteam să dorm noaptea – din cauza nerăbdării, a tainelor pe care singur le întreţineam?

II

Să cer bani sau măcar salariul mi se părea nedelicat, căci simţeam undeva în cutele conştiinţei mele că nu-i prea meritam. Dar, cu o zi înainte, mama şuşotea cu sora mea, ca să nu le audă Versilov („ca să nu-l amărască pe Andrei Petrovici“), despre intenţia de a amaneta o icoană din chivot, foarte dragă ei. Mă angajaseră pentru cincizeci de ruble pe lună, dar nu ştiam deloc cum aveam să le primesc; cînd m-au instalat aici nu mi-au spus nimic. După trei zile, întîlnindu-mă cu funcţionarul respectiv, m-am informat de la cine trebuia să cer salariul. Acesta m-a privit cu zîmbetul unui om mirat (nu mă plăcea):

— Dar dumneata primeşti salariu?

Credeam că după răspunsul meu va adăuga:

— Şi pentru ce anume?

Dar n-a făcut decît să-mi spună sec:

— Nu ştiu nimic, după care şi-a băgat capul în registrul lui liniat în care trecea nişte calcule de pe nişte hîrtii.

Desigur, n-avea de unde să ştie că eu făceam totuşi ceva. Cu două săptămîni înainte, am trudit fix patru zile la o lucrare pe care tot el mi-a dat-o: am transcris ceva de pe ciornă, ceea ce a echivalat cu o nouă redactare. Era un talmeş-balmeş de „idei“ ale prinţului pe care se pregătea să le prezinte comitetului de acţionari. Trebuia sa le leg pe toate într-un întreg şi să cizelez forma. Apoi, am lucrat o zi întreagă la acest document împreună cu prinţul care polemiza cu mine foarte aprins, dar la urmă a rămas mulţumit. Nu mai ştiu, a predat hîrtiile sau nu? Ca să nu mai amintesc de cele două-trei scrisori, tot de afaceri, pe care le-am scris la rugămintea lui.

Să cer salariul mi se părea nepotrivit şi pentru că mă gîndeam deja să renunţ la slujbă, presimţind că voi fi nevoit să plec de aici din motive de neocolit. Sculîndu-mă şi îmbrăcîndu-mă la mine în cămăruţă, sus, am simţit în dimineaţa aceea cum inima a început să-mi bată mai tare şi, deşi nu-mi păsa, cînd am intrat în casa prinţului am simţit din nou aceeaşi tulburare: în dimineaţa aceasta trebuia să vină persoana aşteptată, femeia a cărei prezenţă urma să limpezească tot ce mă chinuia! Această femeie era chiar fiica prinţului, generăleasa Ahmakova, tînăra văduvă despre care v-am vorbit deja şi care era în conflict deschis cu Versilov. În sfîrşit, am scris acest nume! Desigur, pe ea n-o văzusem niciodată şi n-aveam habar cum am să-i vorbesc, dacă mă încumetam la aceasta; dar aveam impresia (cred că aveam destule motive) că sosirea ei va risipi ceaţa care, în ochii mei, îl împresura pe Versilov. Nu mă puteam linişti: îmi era îngrozitor de ciudă că, încă de la primii paşi, m-am dovedit atît de timid şi de neîndemînatic; extrem de curioase, ba chiar respingătoare au fost primele trei impresii. Îmi amintesc perfect toată ziua aceea!

Prinţul meu nu ştia încă nimic despre sosirea sigură a fiicei sale şi presupunea că aceasta va reveni de la Moscova abia peste o săptămînă. Eu aflasem despre ea cu totul întîmplător, cu o zi înainte: Tatiana Pavlovna, care tocmai primise o scrisoare de la generăleasă, a lăsat să-i scape ceva în prezenţa mea, în timp ce-i vorbea mamei. Deşi discutau în şoaptă şi cu ocolişuri, am ghicit despre ce este vorba. Nu trăgeam cu urechea, dar pur şi simplu nu puteam să nu fiu atent cînd am văzut cum, la vestea sosirii acestei femei, mama a intrat brusc în agitaţie. Versilov nu era acasă.

N-am vrut să-i spun bătrînului pentru că văzusem, în tot acest timp, cît de teamă îi era de sosirea ei. Cu vreo trei zile în urmă, chiar a lăsat să-i scape, deşi timid şi indirect, că se teme de sosirea ei din cauza mea, mai exact că va fi mustrat din cauza mea. Totuşi, trebuie să adaug că în relaţiile familiale bătrînul îşi păstra mereu independenţa, chiar rolul principal, îndeosebi cînd era vorba de mînuirea banilor. La început, am crezut despre el că-i slab ca o muiere; însă apoi a trebuit să-mi schimb impresia, adică să recunosc că, deşi era ca o muiere, uneori dovedea o adevărată fermitate, ba chiar adevărată bărbăţie.

Erau momente în care nu puteai face aproape nimic din cauza caracterului lui temător şi supus. Ulterior, Versilov mi-a explicat acest lucru mai pe îndelete. Amintesc acum, ca o curiozitate, că despre generăleasă aproape că n-am vorbit niciodată, adică într-un fel amîndoi evitam să o facem: îndeosebi eu evitam acest subiect, în timp ce el evita să vorbească despre Versilov, aşa că am înţeles pe loc că nu-mi va răspunde dacă-i voi pune una din întrebările delicate care mă interesau atît.

Dacă ar vrea să ştie cineva despre ce-am vorbit noi o lună întreagă, i-aş răspunde că am discutat cîte-n lună şi-n stele, dar totdeauna despre lucruri stranii. Îmi plăcea foarte mult firescul cu care mă trata. Uneori priveam cu nedumerire extremă la acest om, întrebîndu-mă: „Unde a fost el pînă acum? Să-l fi întîlnit la gimnaziu, mai ales în clasa a patra, aş fi avut un prieten extrem de simpatic“. Nu o dată am fost uimit şi de chipul lui: aparent, acesta era foarte serios (şi aproape frumos), sever; părul lui des şi cărunt, numai bucle, ochii larg deschişi; uscăţiv la trup, dar cu o statură frumoasă; însă faţa lui avea calitatea neplăcută, ba chiar lipsită de cuviinţă, de a trece brusc de la o expresie foarte serioasă la o expresie prea jucăuşă, lucru pe care nu-l putea bănui cineva care-l vedea pentru prima oară. I-am vorbit despre asta lui Versilov care a început să mă asculte cu atenţie; se pare că nu se aştepta ca eu să fiu în stare să fac asemenea observaţii; dar a strecurat ideea că asta ar fi apărut după boala prinţului, ba chiar numai în ultimul timp.

Am discutat mai ales despre două lucruri abstracte – despre Dumnezeu şi despre existenţa lui, adică dacă există sau nu, şi despre femei. Prinţul era un om foarte religios şi sensibil. În cabinetul său era un chivot mare cu icoane şi cu o candelă. Dar în anumite momente îl apuca descurajarea şi începea deodată să se îndoiască de existenţa lui Dumnezeu şi să spună lucruri ciudate, provocîndu-mă vizibil la un răspuns. În general, ideea respectivă îmi era destul de indiferentă, dar asta nu ne împiedica să ne ambalăm teribil amîndoi, discutînd totdeauna sincer. În genere, chiar şi acum îmi amintesc cu plăcere toate aceste discuţii. Dar cel mai mult îi plăcea să pălăvrăgim despre femei; însă pentru că, neplăcîndu-mi discuţiile pe această temă, nu puteam fi un bun partener de dialog, uneori chiar se necăjea din cauza asta.

Pe această temă a început să vorbească în acea dimineaţă, imediat ce am sosit. L-am găsit într-o dispoziţie bună, după ce cu o zi înainte îl lăsasem extrem de trist, fără să ştiu din ce motive. Eu însă trebuia să văd neapărat ce-i cu salariul meu pînă nu vin alte persoane. Ştiam că astăzi vom fi întrerupţi fără doar şi poate (nu degeaba îmi bătea inima aşa) şi că, după aceea, nu voi mai avea curajul să vorbesc despre bani. Dar, cum discuţia nu aluneca înspre bani, m-am supărat pe prostia mea şi, îmi amintesc ca acum, enervat de o întrebare a lui prea plină de veselie, i-am expus părerile mele despre femei dintr-o suflare şi extrem de provocator. Dar din toate a reieşit că s-a ataşat şi mai mult de mine.

III

— …Nu-mi plac femeile pentru că sînt grosolane, stîngace, dependente şi pentru că poartă îmbrăcăminte necuviincioasă! mi-am încheiat eu dezlînat lunga tiradă.

— Drăguţule, scuteşte-mă! a strigat el extrem de amuzat, lucru care m-a supărat şi mai tare.

Sînt îngăduitor şi cedez doar în lucrurile mărunte, dar, cînd e vorba de lucruri importante, nu cedez niciodată. În mărunţişuri, în relaţiile mondene poţi face ce vrei cu mine, şi totdeauna mi-am blestemat această trăsătură de caracter. Din nu ştiu ce naivitate comodă a sufletului, uneori am fost gata să-i cînt în strună unui fante oarecare, fermecat doar de politeţea lui, sau am intrat în dispută cu un prost, ceea ce e şi mai de neiertat. Şi toate acestea pentru că nu mă pot stăpîni şi pentru că am crescut departe de lume. Pleci supărat şi jurîndu-ţi că mîine asta nu se va mai întîmpla, dar a doua zi o iei de la capăt. Iată de ce uneori se crede că am doar şaisprezece ani. Dar în loc să învăţ stăpînirea de sine, eu prefer şi astăzi să mă închid şi mai mult în colţul meu, în forma cea mai mizantropică: „Şi ce dacă sînt stîngaci – la revedere!“. Spun asta serios şi definitiv. Şi nu scriu toate astea în legătură cu prinţul, nici măcar cu privire la discuţia de atunci.

— Nu vorbesc ca să vă amuz, aproape că am strigat eu la el, pur şi simplu îmi spun părerea.

— Cum adică, femeile sînt grosolane şi îmbrăcate necuviincios? Asta-i o noutate.

— Sînt grosolane. Mergeţi la teatru, mergeţi la plimbare. Oricare dintre bărbaţi ştie să meargă pe partea dreaptă; cînd se întîlnesc, îşi dau întîietate, fiecare menţinîndu-se pe partea dreaptă. Femeia, adică dama – vorbesc de dame –, vine direct în tine fără măcar să te observe, de parcă am fi obligaţi să sărim în lături şi să eliberăm drumul. Sînt gata să le cedez trecerea ca unor făpturi slabe ce sînt, dar de ce e un drept acesta, de ce e ea atît de convinsă că sînt obligat să fac asta – iată ce mă ofensează! Totdeauna le-am ignorat cînd le-am întîlnit. Iar după toate acestea, strigă că sînt înjosite şi cer egalitate. Egalitate! Cînd mă calcă în picioare şi-mi umplu gura de praf!

— Praf!

— Da, praf; pentru că sînt îmbrăcate necuviincios; asta doar un pervers nu observă. În sălile de judecată, uşile se închid atunci cînd e vorba de necuviinţe; de ce li se permite să iasă aşa în stradă, unde sînt atîţia oameni? Îşi pun la spate, fără ruşine, un fru-fru ca să arate că sînt femei frumoase; fără ruşine! Doar nu pot să nu observ, că şi un tînăr observă, şi un copil, şi un băiat care abia-şi începe viaţa observă; e o infamie. N-au decît să le admire bătrînii destrăbălaţi şi să alerge după ele cu limba scoasă, dar există tineretul curat care trebuie ferit de asta. Nu-ţi rămîne decît dispreţul. Merge pe bulevard şi-şi tîrîie în urmă o trenă de un arşin şi jumătate, stîrnind praful. Dacă mergi în urma lor, fie fugi ca să le ajungi din urmă, fie sări în lături, altfel îţi aruncă şi-n nas, şi-n gură vreo cinci funţi de praf. În plus de asta, îşi freacă de pietre rochia de mătase de vreo trei verste doar pentru că aşa-i moda, iar soţul primeşte cinci sute de ruble pe an în Senat: iată unde se duce mita! Am scuipat totdeauna, pe faţă, şi am înjurat.

Deşi transcriu această discuţie cu oarece umor şi cu caracteristicile ei de atunci, n-am renunţat nici astăzi la gîndurile acestea.

— Şi nu ţi s-a-ntîmplat nimic? întrebă curios prinţul.

— Scuip şi mă depărtez. Se-nţelege că ceva simt ele, dar nu lasă să se vadă, trec maiestuoase şi nici măcar nu întorc capul. O singură dată m-am certat serios de tot cu două dame, ambele cu trenă, care treceau pe bulevard – desigur, n-am folosit cuvinte urîte, doar am observat cu voce tare că trenele lor sînt jignitoare.

— Chiar aşa te-ai exprimat?

— Desigur. În primul rînd, astfel de femei nesocotesc convenţiile sociale, în al doilea rînd, ridică praf în urmă, iar bulevardul e pentru toţi: merg pe el şi eu, merge şi altul, şi un al treilea... Fiodor, Ivan, e totuna. Asta am spus. Şi, în general, nu-mi place mersul femeilor, dacă e să le priveşti din spate; am zis şi asta, dar aluziv.

— Dragul meu, puteai să intri într-o istorie serioasă: te puteau da în judecată.

— Nu puteau nimic. N-aveau ce plîngere să facă: un om merge pe lîngă ele şi vorbeşte cu sine. Orice om are dreptul să-şi spună părerea cu voce tare. Eu vorbeam la modul abstract, fără să mă adresez lor. Singure s-au legat de mine: au început să mă certe, rostind cuvinte mai urîte decît mine: chipurile, că sînt un mucos, că n-ar trebui să mi se dea să mănînc, că sînt nihilist şi mă vor da pe mîna poliţiei, că m-am legat de ele pentru că sînt nişte femei singure şi neajutorate şi că, dacă era un bărbat cu ele, aş fi plecat cu coada-ntre picioare. Le-am replicat cu sînge rece să înceteze să se lege de mine şi am trecut pe cealaltă parte a străzii. „Şi, ca să vă dovedesc că nu mă tem de bărbaţii voştri şi că sînt gata să accept o provocare, voi merge în urma voastră, la douăzeci de paşi distanţă, pînă ajungem în faţa casei, unde mă voi posta şi-i voi aştepta pe bărbaţii voştri.“ Aşa am şi făcut.

— Nu mai spune!

— Desigur, e o prostie, dar eram pornit. M-au tîrît după ele, pe arşiţă, mai mult de trei verste, pînă am ajuns la Institute; au intrat într-o casă de lemn cu un singur nivel – trebuie să recunosc, foarte onorabilă –, prin ferestrele căreia se zăreau multe flori, doi canari, trei javre şi nişte stampe înrămate. Am rămas acolo în stradă, în faţa casei, cam o jumătate de oră. Ele au tras cu ochiul de vreo două-trei ori, apoi au tras toate storurile. În sfîrşit, pe portiţă a ieşit un funcţionar bătrîn; după cum arăta, se vedea că fusese trezit din somn; nu era chiar în halat, dar purta ceva de interior; s-a postat în faţa portiţei, şi-a pus mîinile la spate şi a început să mă privească, dar şi eu îl fixam. Un timp şi-a mutat ochii de la mine, apoi m-a privit iar şi, deodată, a început să-mi zîmbească. M-am întors şi am plecat.

— Dragă prietene, e ca în Schiller. Mă uimeşti mereu: eşti roşu în obraji, faţa ta plesneşte de sănătate şi totuşi... nu ştiu de unde te-ai ales cu acest dezgust faţă de femei! Cum se poate ca, la vîrsta ta, femeia să nu te impresioneze în modul cunoscut? În ce mă priveşte, mon cher, încă pe cînd aveam unsprezece ani guvernatorul mi-a făcut observaţia că mă uit prea insistent la statuile din Grădina de vară.

— Grozav aţi mai vrea să mă duc la una din Josefinele locale şi apoi să vin să vă spun cum a fost. N-aveţi de ce; am văzut şi eu o femeie complet goală pe la treisprezece ani; de atunci, simt doar scîrbă!

— Serios? Dar, cher enfant, femeia fragedă şi frumoasă este ca un măr, ce scîrbă poate fi aici?

— Înainte de a intra la gimnaziu, aveam la pensionul Touchard un coleg, Lambert. Mă bătea tot timpul pentru că era cu trei ani mai mare ca mine, iar eu îl slugăream şi-i scoteam cizmele. Cînd s-a dus la confirmare, a venit la el abatele Rigot ca să-l felicite cu prima împărtăşanie; s-au aruncat înlăcrimaţi unul în braţele celuilalt, iar abatele Rigot a început să-l strîngă la piept, făcînd gesturi teatrale, fel de fel. Am plîns şi eu şi l-am invidiat. Cînd i-a murit tatăl, a plecat şi nu l-am mai văzut doi ani, iar după doi ani l-am întîlnit pe stradă. A spus că-mi va face o vizită. Eram la gimnaziu şi stăteam la Nikolai Semionovici. A venit într-o dimineaţă, mi-a arătat cinci sute de ruble şi mi-a ordonat să merg cu el. Deşi mă bătea cu doi ani înainte, avea mereu nevoie de mine, şi nu numai din cauza cizmelor; îmi povestea tot ce i se întîmpla. Mi-a spus că banii i-a subtilizat chiar în ziua aceea din caseta mamei sale, după ce a făcut o copie după cheiţă, pentru că, după lege, banii de la tatăl lui îi aparţineau şi ea nu îndrăznea să nu i-i dea, dar că în urmă cu o zi venise la el abatele Rigot ca să-l viziteze – a intrat, s-a aplecat deasupra lui, a început să se jeluiască, să se arate îngrozit, ridicînd mîinile spre cer, „iar eu am scos cuţitul şi i-am spus c-am să-l răpun“ (el pronunţa rhăpun7). Am plecat spre Kuzneţki. Pe drum mi-a spus că mama lui are relaţii cu abatele Rigot şi că el şi-a dat seama de asta, dar că nu-i pasă de nimic şi că tot ce vorbesc ei despre împărtăşanie e o prostie. A vorbit aşa mult timp, iar eu mă temeam. Pe Kuzneţki a cumpărat o puşcă cu două ţevi, o geantă de vînătoare, cîteva gloanţe, o cravaşă de manej şi apoi un funt de bomboane. Am plecat în afara oraşului să vînăm şi, pe drum, am întîlnit un păsărar cu cîteva colivii. Lambert a cumpărat de la el un canar. Ajunşi în pădurice, a dat drumul canarului, care, după ce stătuse în colivie, nu putea zbura prea departe; a început să tragă în el, dar nu-l nimerea. Trăgea cu puşca pentru prima dată în viaţă, deşi de mult îşi dorise o puşcă, încă de cînd eram la Touchard visam amîndoi la o puşcă. Părea că se sufocă. Lambert are părul foarte negru, faţa albă şi rumenă ca o mască, un nas lung coroiat, cum îl au francezii, dinţii albi, ochii negri. În final, a legat canarul de o rămurică şi, postat la o distanţă mică, a tras în el două rafale din plin, cu arma sa cu două ţevi, risipindu-l în sute de pene. Apoi ne-am întors, am trecut pe la hotel, am luat o cameră, am început să mîncăm şi să bem şampanie; a venit şi o damă… Îmi amintesc că am fost foarte surprins de eleganţa cu care era îmbrăcată, de rochia ei verde de mătase. Aici am văzut eu tot… despre ce v-am vorbit… Apoi, cînd am început să bem din nou, a început s-o sîcîie şi s-o înjure; ea stătea fără rochie; Lambert i-o confiscase şi, cînd ea a început să-l certe şi să i-o ceară înapoi ca să se îmbrace, a început s-o ardă din toate puterile cu cravaşa peste umerii ei goi. M-am ridicat, l-am apucat de păr şi l-am tras atît de tare, că l-am trîntit la podea dintr-o mişcare. El a înşfăcat o furculiţă şi mi-a înfipt-o în coapsă. La strigătele noastre, s-au adunat oamenii, dar eu am reuşit să fug. De atunci, mi-e silă să-mi amintesc de goliciunea femeii; şi, credeţi-mă, era o frumuseţe.

Pe măsură ce vorbeam, faţa prinţului îşi schimbase expresia din jucăuşă în tristă.

— Mon pauvre enfant!8 Dintotdeauna am crezut că în copilăria ta au fost multe zile nefericite.

— Vă rog, nu vă faceţi griji pentru mine.

— Dar ai fost singur, tu singur mi-ai spus-o, deşi a fost şi acest Lambert; ai descris totul aşa de bine... acest canar, această confirmare şi lacrimile din piept, şi apoi, după un an, el îţi vorbeşte despre mama lui şi abate… O, mon cher, această problemă a copiilor în timpul nostru este cumplită: cît timp aceste căpşoare aurii, cu buclele şi nevinovăţia lor din prima copilărie, zboară în faţa ta şi te privesc cu ochi limpezi şi rîzînd luminos, ţi se pare că sînt îngerii lui Dumnezeu sau păsărele minunate… dar apoi îţi spui că mai bine n-ar fi crescut deloc!

— Ce trist sînteţi, prinţe! De parcă şi dumneavoastră aţi avea copii. Doar că nu aveţi şi nici n-o să aveţi vreodată.

— Tiens9, îşi schimbă el pe loc expresia feţei, acum trei zile, Alexandra Petrovna tocmai, he, he! Alexandra Petrovna Siniţkaia – cred că ai întîlnit-o aici acum vreo trei săptămîni – închipuie-ţi, acum trei zile, la o remarcă veselă de-a mea cum că, dacă mă însor acum, voi putea fi liniştit că nu voi avea copii, mi-a spus brusc, ştii, cu o răutate vizibilă: „Dimpotrivă, vei avea copii, oamenii ca dumneata îi au neapărat, şi o să-i ai încă din primul an, o să vezi“. He-he! Şi toţi şi-au imaginat nu ştiu de ce c-am să mă căsătoresc urgent; a spus-o cu răutate, dar trebuie să recunoşti că a făcut-o inteligent.

— Inteligent, dar jignitor.

— Ei, cher enfant, nu oricine te poate jigni. Preţuiesc cel mai mult la oameni umorul care, se vede, e pe cale de dispariţie, iar ce va spune Alexandra Petrovna oare merită luat în considerare?

— Cum, cum aţi spus? l-am oprit eu. Nu oricine te poate… exact aşa! Nu oricine merită să-i dai atenţie, minunată regulă! Tocmai de ea am nevoie. Am să-mi notez. Dumneavoastră, prinţe, spuneţi cîteodată nişte lucruri extrem de drăguţe.

El începu să strălucească.

— N’est-ce pas? Cher enfant10, adevăratul umor dispare cu atît mai mult cu cît ne apropiem de epoca noastră, Eh, mais… C’est moi qui connaît les femmes!11 Crede-mă, viaţa fiecărei femei, orice ar spune ea, este o continuă căutare a persoanei căreia să i se supună… cu alte cuvine, e în ea o mare sete de supunere. Şi fii atent, asta fără nici o excepţie.

— E perfect adevărat, minunat! am strigat eu încîntat.

În alt moment, ne-am lansat amîndoi în meditaţii pe această temă preţ de o oră, dar brusc parcă ceva m-a muşcat şi m-am făcut roşu ca focul. Mi s-a părut că, lăudîndu-i vorbele de spirit, mă înclin în faţa banilor lui şi că se va gîndi obligatoriu la asta cînd voi începe să i-i cer. Spun asta acum ca să se ştie.

— Prinţe, vă rog preaplecat să-mi daţi chiar acum cele cincizeci de ruble cu care îmi sînteţi dator pentru această lună, i-am dat eu drumul ca din puşcă, iritat, aproape grosolan.

Mi-aduc aminte (pentru că îmi amintesc această dimineaţă pînă la cele mai mici detalii) că între noi a avut loc atunci o scenă foarte neplăcută prin adevărul ei crud. La început, el nu m-a înţeles, mă privea fix şi nu pricepea despre ce bani vorbesc. Normal că nici nu bănuia că primesc salariu – şi pentru ce aş fi primit? E adevărat că apoi a început să mă convingă că a uitat şi că, atunci cînd a înţeles despre ce este vorba, într-o clipită a scos cele cincizeci de ruble, grăbindu-se şi înroşindu-se. Văzînd cum stau lucrurile, m-am ridicat în picioare şi i-am spus dur că acum nu mai pot primi banii, că, probabil în mod eronat sau înşelător, mi s-a vorbit de salariu ca să nu renunţ la slujbă şi că înţeleg acum prea bine că nu am de ce primi salariu, pentru că de fapt aici nu este vorba de slujbă. Prinţul s-a speriat şi a încercat să mă convingă că am făcut foarte multe lucruri, că voi face şi mai multe şi că cincizeci de ruble e atît de puţin, încît el va adăuga încă ceva la aceşti bani, pentru că e dator, că el însuşi s-a înţeles cu Tatiana Pavlovna, dar că „a uitat în mod impardonabil“. Am izbucnit şi l-am anunţat definitiv că mă simt înjosit să primesc salariu pentru povestirile mele scandaloase despre cum am condus două trene la un institut, că nu m-am angajat să-l distrez pe el, ci să fac slujbă, că, neavînd de lucru, ar trebui să termin cu slujba etc. etc. Nu mi-aş fi putut închipui că se va speria aşa din cauza cuvintelor mele. Se-nţelege, am terminat prin a renunţa la vociferări, iar el a reuşit să-mi strecoare în buzunar cele cincizeci de ruble: pînă în ziua de astăzi îmi amintesc, roşind, că i-am acceptat! Toate pe lumea asta se termină cu o ticăloşie şi ceea ce-i mai rău este că, atunci cînd prinţul a reuşit totuşi să-mi demonstreze, aproape perfect, că, fără discuţie, am meritat banii, eu am fost atît de prost încît să cred. Mi se părea absolut de neînchipuit să nu-i primesc.

— Cher, cher enfant! exclama el, sărutîndu-mă şi îmbrăţişîndu-mă (recunosc, eu însumi am început să plîng naiba ştie de ce, deşi imediat m-am abţinut, şi chiar şi acum, cînd scriu, sînt roşu la faţă), scumpe prieten, acum îmi eşti ca o rudă; în luna aceasta, ai devenit o parte din inima mea! În „lume“ e doar „lumea“ şi nimic mai mult; Katerina Nikolaievna (fiica lui) e o femeie remarcabilă şi mă mîndresc cu ea, dar adesea, prea adesea, dragul meu, mă jigneşte foarte tare… Ei, iar aceste fetiţe (elles sont charmantes12) şi mamele lor care vin la onomastici îşi aduc doar canavaua cu ele şi nu ştiu să converseze deloc. Am şaizeci de perne îmbrăcate cu goblenurile lor, tot cîini şi cerbi. Îmi sînt foarte dragi, dar cu tine mă simt de parcă aş fi rudă – şi nu-mi eşti fiu, ci frate, şi-mi place mult cînd mă contrazici; eşti cultivat, ai citit, ştii să te entuziasmezi…

— N-am citit nimic şi nu sînt deloc cultivat. Am citit ce mi-a căzut în mînă, iar în ultimii doi ani n-am mai citit nimic şi nici n-am să mai citesc.

— De ce n-ai să mai citeşti?

— Am alte scopuri.

— Cher…, e trist dacă la sfîrşitul vieţii vei ajunge să-ţi spui ca mine: je sais tout, mais je ne sais rien du bon13. Eu nu ştiu deloc pentru ce-am trăit pe lume! Dar… îţi datorez atît de mult… şi chiar am vrut…

S-a întrerupt brusc, s-a întristat şi a căzut pe gînduri. După şocuri (şi el se putea şoca în fiecare minut, Dumnezeu ştie din ce cauză), o perioadă de timp părea să-şi piardă dreapta judecată şi să înceteze să se mai controleze; dar îşi revenea repede, aşa că toate acestea nu-i făceau prea mult rău. Am mai rămas cam un minut împreună. Buza lui de jos, foarte groasă, îi atîrna complet… Cel mai mult m-a mirat că brusc a adus vorba de fiica lui, şi încă atît de sincer. Desigur, am pus asta pe seama tulburării.

— Cher enfant, doar nu te superi că-ţi vorbesc cu „tu”, nu-i aşa? îi scăpă deodată.

— Deloc. Recunosc, prima dată, la primele noastre întîlniri, m-am simţit puţin jignit şi am vrut să vă vorbesc şi eu cu „tu”, dar apoi am văzut că e o prostie, odată ce nu ca să mă ofensaţi îmi vorbiţi cu „tu”, nu-i aşa?

Dar părea că nu mă mai aude şi că-şi uitase întrebarea.

— Dar ce mai face tatăl tău? ridică el spre mine ochii întrebător.

Am tresărit. Mai întîi, l-a numit pe Versilov tatăl meu, ceea ce niciodată nu-şi mai permisese pînă atunci, în al doilea rînd, a început să vorbească despre Versilov, lucru care nu se mai întîmplase între noi.

— Stă fără bani şi se plictiseşte, i-am răspuns eu scurt, deşi ardeam de curiozitate.

— Da, fără bani. Astăzi are loc procesul în care i se decide cauza şi-l aştept pe prinţul Serioja care trebuie să vină cu ceva veşti. A promis că trece pe la mine imediat după proces. E soarta lor în joc. Şi, ştii, e vorba de vreo şase sute sau opt sute de mii. Desigur, întotdeauna i-am dorit binele lui Andrei Petrovici (adică lui Versilov) şi se pare că i se va da cîştig de cauză, iar prinţii nu vor avea nimic. Asta-i legea!

— Astăzi, la tribunal? am exclamat eu uluit.

Gîndul că Versilov n-a găsit de cuviinţă să-mi spună asta m-a şocat peste poate. „Probabil nu i-a spus nici mamei, poate chiar nimănui – am realizat eu brusc –, halal caracter!“

— Cum adică, prinţul Sokolski este la Petersburg? m-a fulgerat o nouă idee.

— De ieri. A venit direct de la Berlin, special pentru această zi.

Iată o veste foarte importantă pentru mine. „Astăzi va fi aici omul care l-a lovit pe el!“

— Ei, şi cum, iar faţa prinţului îşi schimbă pe loc expresia, Versilov îl va propovădui pe Dumnezeu ca şi înainte şi… şi… va alerga din nou după fetiţe fără experienţă… He-he! Apropo de asta a apărut anecdota aceea foarte nostimă… He-he!

— Cine propovăduieşte? Cine aleargă după fetiţe?

— Andrei Petrovici! Mă crezi, pe atunci se ţinea scai de noi toţi: chipurile, ce mîncăm, la ce ne gîndim? Lucruri de felul ăsta. Ne speria: „Dacă eşti religios, de ce nu te faci călugăr?“. Aproape că ne pretindea asta. Mais quelle idée!14 Chiar dacă avea dreptate, nu era cumva prea aspru? Pe mine îi plăcea să mă sperie în mod deosebit cu Judecata de Apoi, pe mine şi pe nimeni altcineva.

— N-am observat nimic de acest fel şi doar stau cu el de o lună de zile, am răspuns eu, ascultîndu-l înfrigurat. Îmi părea extrem de rău că încă nu-şi revenise şi că bălmăjea aşa fără nici o noimă.

— Înseamnă că acum nu mai vorbeşte despre asta, dar crede-mă că îţi spun adevărul. Fără discuţie, e un om de spirit şi învăţat; dar oare are mintea întreagă? Astea toate i s-au tras de la cei trei ani trăiţi în străinătate. Şi, recunosc, m-a zguduit adînc… pe toţi i-a zguduit… Cher enfant, j’aime le bon Dieu…15 Cred, cred în El atît cît pot eu să cred, dar atunci mi-am ieşit complet din fire. Să admitem că am folosit un procedeu uşuratic, dar am făcut-o înadins, la supărare, şi-apoi, esenţa replicii pe care i-am dat-o a fost tot atît de serioasă pe cît a fost ea de la începuturile lumii: „Dacă fiinţa supremă există – i-am spus eu – şi dacă există ca o persoană şi nu sub forma unui duh difuz de la crearea lumii, sub formă de lichid poate (pentru că asta e şi mai greu de înţeles), atunci unde trăieşte ea?“. Dragul meu, c’était bête16, fără îndoială, dar vezi că toate contestările pe asta se şi întemeiază. Un domicile17 e o chestiune esenţială. S-a supărat cumplit. Acolo a şi trecut la catolicism.

— Am auzit şi eu ceva despre asta. Desigur, e o minciună.

— Te asigur că nu, pe ce am mai sfînt. Uită-te bine la el… Doar singur spui că s-a schimbat. Gîndeşte-te cum a fost cînd ne-a chinuit pe toţi! Mă crezi, se purta de parcă era un sfînt şi urma să se transforme în sfintele moaşte. Ne punea pe toţi să dăm socoteală de purtarea noastră, îţi jur! Moaşte! En voilà une autre!18 Ei, dacă era vreun monah sau un pustnic, da, dar nu era decît un om care poartă frac şi toate cele… şi, în ciuda tuturor acestora, se dădea sfînt! Stranie dorinţă pentru un om de lume şi, recunosc, straniu gust. Nu mai spun nimic; desigur, e vorba de lucruri sfinte şi se pot întîmpla multe în lumea asta… Şi-apoi, toate ţin de l’inconnu19, dar pentru un om de lume e lipsit de cuviinţă. Dacă asta mi s-ar întîmpla mie sau dacă mi s-ar propune aşa ceva, aş refuza. Închipuie-ţi că azi iau prînzul la club iar apoi, deodată, mă dau drept sfînt! Aş fi ridicol! Toate astea i le-am spus atunci… Îşi pusese şi lanţuri.

M-am înroşit de furie.

— Aţi văzut cu ochii dumneavoastră lanţurile?

— Nu le-am văzut, dar…

— Atunci, vă anunţ că toate astea-s minciuni, o droaie de bîrfe şi de calomnii ale duşmanilor, mai precis ale unui singur duşman, unul esenţial şi inuman, pentru că el are un singur duşman şi acela este fiica dumneavoastră!

Prinţul s-a aprins şi el.

— Mon cher, te rog, insist ca de-acum înainte, în prezenţa mea, să nu mai pomeneşti numele fiicei mele în legătură cu această poveste murdară.

Am dat să mă ridic. Îşi ieşise din fire, bărbia îi tremura.

— Cette histoire infâme!...20 Nu i-am dat crezare, niciodată n-am vrut s-o cred, dar… mi se spune: să crezi, să crezi, eu…

În momentul acela a intrat un lacheu şi a anunţat că prinţul are o vizită; m-am aşezat din nou pe scaun.

IV

Au intrat două doamne, mai precis două fete tinere, prima – fiica vitregă a unuia dintre verii răposatei soţii a prinţului sau ceva în genul acesta, o fată crescută de el căreia îi fixase deja zestrea şi care (spun asta pentru viitor) avea deja banii ei, cealaltă era Anna Andreievna Versilova, fiica lui Versilov, mai mare ca mine cu trei ani, care locuia împreună cu fratele ei la familia Fanariotov şi pe care, pînă în momentul acela, o văzusem doar o singură dată, în fugă, pe stradă, deşi cu fratele ei avusesem, tot în treacăt, o ciocnire la Moscova (se prea poate să amintesc de această ciocnire mai tîrziu, dar numai dacă voi avea spaţiu, pentru că, în esenţă, nu merită atenţie). Această Anna Andreievna a fost încă din copilărie favorita prinţului (Versilov se cunoştea cu prinţul de îngrozitor de mult timp). Eram atît de tulburat de ceea ce se petrecuse mai înainte, încît nici nu m-am ridicat în picioare cînd au intrat, deşi prinţul s-a ridicat să le întîmpine; apoi m-am gîndit că e prea tîrziu să mă mai ridic şi am rămas pe locul meu. Important e că mă simţeam distrus, pentru că prinţul ţipase la mine cu trei minute mai devreme şi încă nu mă dumirisem: să plec sau să nu plec. Dar bătrînul meu, ca de obicei, uitase deja totul şi se înviorase la vederea fetelor. Cu o expresie rapid schimbătoare şi chiar făcîndu-mi cu ochiul, a reuşit să-mi şoptească repede, înainte ca ele să intre:

— Uită-te la Olimpiada, uită-te atent, atent… apoi am să-ţi spun…

Am privit-o destul de insistent şi n-am văzut nimic deosebit: o fată nu prea înaltă, plinuţă şi cu obrajii foarte rumeni. Avea o faţă foarte plăcută, care ar fi plăcut materialiştilor. Avea, se pare, o expresie de bunătate, dar cu o cută între sprîncene. Nu putea străluci printr-o inteligenţă deosebită, dar asta numai în sensul cel mai înalt, căci şiretenia i se vedea în ochi. Nu avea mai mult de cincisprezece ani. Într-un cuvînt, nimic extraordinar. La noi în gimnaziu i s-ar fi spus „pernuţă“. (Dacă o descriu atît de amănunţit, motivul este pentru că asta îmi foloseşte pentru viitor.)

Dar tot ce am relatat pînă acum, desigur, cu aceeaşi inutilă minuţie, totul mă duce în viitor şi mi-e de folos acolo. La momentul potrivit, totul va prinde glas; n-am putut evita amănuntele; iar dacă vă plictisiţi, vă rog să nu citiţi.

Cu totul altfel de persoană era fiica lui Versilov. Înaltă, puţin chiar prea slabă; o faţă prelungă, palidă, impresionantă, părul negru, bogat; ochii întunecaţi, mari, cu o privire profundă, buze mici şi roşii, o gură proaspătă. Era prima femeie care nu mă dezgusta prin mersul ei; dar era subţire şi uscăţivă. Avea o expresie a feţei nu prea plină de bunătate, dar impunătoare; cam douăzeci şi doi de ani. Aproape nici o asemănare vizibilă cu Versilov, totuşi, prin nu ştiu ce miracol, se-ntrevedea o asemănare neobişnuită cu el în expresia feţei. Nu ştiu dacă era frumoasă sau nu; depinde de gust. Amîndouă erau îmbrăcate foarte modest, aşa că nu merită să vă vorbesc despre ţinuta lor. Mă aşteptam să fiu jignit de o privire sau de un gest al Versilovei şi m-am pregătit pentru acest moment; doar mă jignise fratele ei la Moscova, la prima noastră întîlnire din viaţă. Ea nu mă putea cunoaşte după chip, dar e sigur că auzise că îl frecventez pe prinţ. Tot ce întreprindea sau făcea prinţul trezea imediat interesul şi devenea eveniment în rîndul acestei întregi liote de rubedenii şi de „profitori“ – iar ataşamentul lui faţă de mine nu putea trece în nici un caz neobservat. Ştiam foarte bine că prinţul era extrem de interesat de soarta Annei Andreievna şi că îi căuta acesteia un logodnic. Dar era mai greu să-i găseşti un logodnic Versilovei decît fetelor care îi coseau goblenuri.

Şi iată că, în pofida oricăror aşteptări, după ce a strîns mîna prinţului şi a schimbat cu el cîteva amabilităţi pline de veselie, Versilova m-a privit foarte curioasă şi, văzînd că şi eu o privesc, mi-a făcut o reverenţă zîmbind. E adevărat că ea tocmai intrase şi s-a înclinat ca unul care a intrat, dar zîmbetul ei era atît de bun, că nu putea să fie decît cu adresă. Şi-mi amintesc că am avut o senzaţie deosebit de plăcută.

— Şi acesta… acesta este tînărul meu prieten Arkadi Andreievici Dol…, îngăimă prinţul, cînd observă că fetele mi-au făcut o reverenţă, dar eu continuam să stau jos. Deodată se-nterupse; poate se fîstîcise că-mi face cunoştinţă cu ea (adică, de fapt, că face cunoştinţă între frate şi soră). „Pernuţa“ m-a salutat şi ea; dar eu m-am aprins prosteşte şi-am sărit de la locul meu: un val de mîndrie neghioabă, complet fără sens m-a năpădit; totul era din cauza orgoliului meu.

— Scuzaţi, prinţe, dar eu nu sînt Arkadi Andreievici, ci Arkadi Makarovici, i-am tăiat eu vorba, uitînd complet că ar trebui să le răspund fetelor cu o plecăciune. Dracu’ să-l ia de moment nefericit!

— Mais… tiens!21 strigă prinţul, lovindu-şi fruntea cu un deget.

— Unde ai învăţat? răsună deasupra mea întrebarea prostească şi tărăgănată a „Pernuţei“, care venise drept spre mine.

— La Moscova, la gimnaziu.

— A! Am auzit. Şi cum e, se-nvaţă bine acolo?

— Foarte bine.

Eram în picioare şi răspundeam ca un soldat la raport.

Întrebările acestei fete nu erau cine ştie ce inteligente, dar ea a ştiut să atenueze ieşirea mea prostească şi să potolească emoţia prinţului care-o asculta deja cu un zîmbet vesel pe Versilova care-i şoptea ceva la ureche – se vede că nu era ceva despre mine. Dar întrebarea este: de ce această fată complet necunoscută mie s-a apucat să mascheze ieşirea mea prostească şi toate celelalte? Doar nici măcar nu puteam să-mi închipui că intervenise aşa, pur şi simplu: aici era ceva la mijloc. Mă privise prea plină de curiozitate, de parcă ar fi vrut ca şi eu s-o observ în mod special. Toate acestea le-am înţeles eu mai tîrziu şi n-am greşit.

— Cum, chiar astăzi? strigă deodată prinţul, sărind de la locul lui.

— Dar chiar n-aţi ştiut? se miră Versilova. Olympe! Prinţul nu ştie că astăzi va veni Katerina Nikolaievna. Am şi fost pe la ea, am crezut că a luat trenul de dimineaţă, dar ea e deja aici. Ne-am întîlnit puţin înainte lîngă intrare, la ea; venea direct de pe drum şi ne-a spus să trecem pe la dumneavoastră că şi ea va veni imediat… Dar uite-o că a venit!

S-a deschis o uşă laterală şi a apărut femeia aceea!

Îi ştiam chipul dinainte, din portretul uimitor care atîrna în cabinetul prinţului; am studiat acest portret toată luna care trecuse. Am rămas în cabinet în prezenţa ei vreo trei minute şi nu mi-am luat ochii de la chipul său. Dar, de n-aş fi ştiut portretul, dacă după aceste trei minute m-ar fi întrebat cineva „Cum arată?“, n-aş fi putut răspunde nimic, pentru că totul se învălmăşise în faţa ochilor mei.

Din aceste trei minute îmi amintesc doar o femeie realmente minunată pe care prinţul o săruta şi o binecuvînta şi care, din capul locului, de cum a intrat, a început să se uite numai la mine. Am auzit clar cum prinţul, arătînd spre mine, a spus ceva cu un rîs timid despre noul său secretar şi a pronunţat numele meu de familie. Faţa ei s-a schimonosit, a privit spre mine urît şi a zîmbit atît de obraznic, încît am făcut un pas spre prinţ şi am mormăit, tremurînd din tot trupul, neducînd nici un cuvînt pînă la capăt şi clănţănind din dinţi:

— Atunci eu… am nişte treburi… Mă duc.

M-am întors şi am ieşit. Nimeni nu mi-a spus un cuvînt, nici măcar prinţul, toţi mă priveau. Prinţul mi-a spus apoi că eram atît de palid, încît „i s-a făcut teamă“.

Dar nu-mi păsa!

6 Titlu civil care corespundea, în ierarhia militară, gradului de general de divizie.

7 În original, cuvîntul rusesc „zareju“ este deformat („zagheju“) în pronunţia franţuzească a lui Lambert.

8 Bietul de tine! (în fr. în orig.).

9 Apropo (în fr. în orig.).

10 Nu-i aşa? Copile dragă (în fr. în orig.).

11 Ei, dar… Eu cunosc femeile! (în fr. în orig.).

12 Sînt fermecătoare (în fr. în orig.).

13 Ştiu tot, dar nu ştiu nimic bun (în fr. în orig.).

14 Dar ce idee (în fr. în orig.).

15 Dragă copile, îl iubesc pe Dumnezeu (în fr. în orig.).

16 A fost o prostie (în fr. în orig.).

17 Un domiciliu, un loc în care se află (în fr. în orig.).

18 Iată o altă idee (în fr. în orig.).

19 Necunoscut (în fr. în orig.).

20 Această poveste murdară (în fr. în orig.).

21 Ah, da! (în fr. în orig.)