Translation of the novel © 2013 by Editura Polirom, all rights reserved.

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-3828‑4

ISBN PDF: 978-973-46-3829‑1

ISBN print: 978-973-46-3638‑9

Coperta: Radu Răileanu

Foto copertă : by Bern99

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

I

Mîncătorul de sticlă

— „E cel mai bun băiat din ţinut şi mama lui, care îl are numai pe el, ar putea să moară din pricina asta. Sînt convins, ca toată lumea de-aici, că e nevinovat. Dar marinarii cu care am vorbit pretind că va fi condamnat, pentru că tribunalele civile n-au avut niciodată habar cum stau lucrurile pe mare…

Fă tot ce poţi, ca şi cum ai face-o pentru tine… Am aflat din ziare că ai devenit o persoană importantă în Poliţia Judiciară şi…”

Era într-o dimineaţă de iunie. Doamna Maigret, în apartamentul din bulevardul RichardLenoir, unde toate ferestrele erau deschise, termina de umplut un geamantan mare din răchită, iar Maigret, fără guler tare, citea în şoaptă.

— De la cine e?

— De la Jorissen… Am fost colegi de şcoală. A ajuns învăţător la Quimper… Auzi, ţii chiar atît de mult să ne petrecem cele opt zile de vacanţă în Alsacia?

Întrebarea era atît de neaşteptată, încît doamna Maigret se uită la el fără să înţeleagă. De douăzeci de ani, îşi petreceau invariabil vacanţele la rude, în acelaşi sat din est.

— Dacă am merge mai bine la mare?

Reciti în şoaptă pasaje din scrisoare:

— „…poţi să obţii mai uşor decît mine informaţii precise. Pe scurt, Pierre Le Clinche, un tînăr de douăzeci ani, care a fost elevul meu, s-a îmbarcat, acum trei luni, la bordul vasului Océan, un trauler din Fécamp care pescuieşte cod la Terra Nova. Nava s-a întors în port alaltăieri. Cîteva ore mai tîrziu, cadavrul căpitanului a fost descoperit în radă şi toate indiciile duc spre crimă. A fost arestat Pierre Le Clinche…” Ne-am putea odihni la fel de bine şi la Fécamp! zise Maigret, fără entuziasm.

Întîmpină oarecare împotrivire. Acolo, în Alsacia, doamna Maigret era în familie, ajuta la prepararea dulceţurilor şi a lichiorului de prune. Gîndul că va sta la hotel, pe malul mării, în compania altor parizieni, o speria.

— Ce-am să fac toată ziua?

În cele din urmă, luă cu ea cîte ceva de cusut şi de croşetat.

— Dar să nu-mi ceri să fac şi baie în mare! Prefer să te previn dinainte…

*

Ajunseseră la ora cinci la Hôtel de la Plage, unde doamna Maigret începuse imediat să aranjeze camera după gustul ei. Apoi coborîseră la masă.

Iar acum Maigret, singur, deschidea uşa cu geam mat a tavernei Au Rendez-vous des TerreNeuvas.

Localul se afla exact în faţa traulerului Océan, amarat la chei, lîngă un şir de vagoane. Lămpi cu acetilenă atîrnau de greement şi oamenii se agitau în lumina puternică, descărcînd codul, care trecea din mînă în mînă şi era îngrămădit în vagoane, după ce fusese cîntărit.

Zece lucrători, bărbaţi şi femei, trudeau murdari, rufoşi, plini de sare. Iar în faţa cîntarului, un tînăr în haine curate, cu pălăria de pai pe-o ureche şi un carnet în mînă, nota kilogramele.

Un miros rînced, dezgustător, care nu slăbea cînd te îndepărtai, se infiltra în local, încă şi mai pregnant din cauza căldurii.

Maigret se aşeză pe banchetă, într-un colţ liber. Înăuntru era un adevărat vacarm. Oameni în picioare, alţii aşezaţi, pahare pe marmura meselor. Numai marinari.

— Ce să fie?

— O bere…

Patronul veni după chelneriţă.

— Să ştiţi că mai am o încăpere alături, pentru turişti! Aici e atîta zgomot!

Şi-i făcu cu ochiul.

— După trei luni pe mare, e de-nţeles…

— Sînt din echipajul de pe Océan?

— Cei mai mulţi… Celelalte vase nu s-au întors încă… Nu trebuie să-i luaţi în seamă… Unii nu s-au mai trezit din beţie de vreo trei zile. Rămîneţi aici? Fac prinsoare că sînteţi pictor… Vin unii, din cînd în cînd, să facă schiţe. Unul a făcut chiar o schiţă cu capul meu… Uitaţi-o acolo, deasupra barului!

Dar comisarul era atît de puţin atent la flecăreala patronului, încît acesta se îndepărtă descumpănit.

— O monedă de doi bani din bronz! Cine are o monedă de doi bani din bronz? strigă un marinar, nici mai înalt, nici mai corpolent decît un puştan de şaisprezece ani.

Avea o figură îmbătrînită, trăsături neregulate şi dinţi lipsă. Ochii îi luceau de băutură şi obrajii îi erau năpădiţi de-o barbă de trei zile.

Cineva îi dădu o monedă. O îndoi între degete, apoi o vîrî între dinţi şi o secţionă.

— Cine e următorul?

Se grozăvea. Se simţea centrul atenţiei şi era în stare să facă orice ca să reţină cît mai mult privirile tuturor.

Cînd văzu un mecanic buhăit scoţînd o monedă, îi zise:

— Stai aşa! Uite ce trebuie să faci…

Luă un pahar gol şi muşcă din el, mestecînd sticla şi imitînd satisfacţia unui gurmand.

— Ha-ha! Să vă văd! Ia toarnă, Léon!

Arunca în jur priviri de cabotin, care se opriră cînd dădură peste Maigret. Atunci se încruntă.

O clipă păru dezorientat. Apoi se apropie, sprijinindu-se de o masă de beat ce era.

— Pentru mine? întrebă el, bravînd.

— Domol, P’tit Louis!

— Tot şmecheria cu portofelul? Vedeţi! Nu voiaţi să mă credeţi adineauri, cînd vă istoriseam păţaniile mele de pe strada Lappe… Ei bine, uite un sticlete important care se deranjează special pentru mandea… Îmi daţi voie să mai trag o duşcă?

Acum toţi se uitau la Maigret.

— Stai aici, P’tit Louis! Nu te prosti!

Celălalt pufni în rîs.

— Dai o glicerină? Nu! Nu se poate! Îmi daţi voie, camarazi? Mă cinsteşte domnul comisar? Un basamac, Léon!

— Ai fost la bordul traulerului?

Schimbare vădită. P’tit Louis se întunecă atît de mult la faţă, încît ai fi zis că se trezea din beţie. Se trase puţin înapoi pe banchetă, bănuitor.

— Şi ce?

— Nimic. Noroc! Eşti beat de mult timp?

— De trei zile. O ducem numai într-un chef. De cînd am debarcat! I-am dat banii mei lui Léon… Nouă sute şi ceva de franci… Dacă o mai fi ceva! Cîţi au mai rămas, Léon, puşlama bătrînă?

— Nu destul cît să dai de băut pînă dimineaţă! Vreo cincizeci de franci… Şi e păcat, domnule comisar! Mîine n-o să mai aibă nici un sfanţ în buzunar şi o să fie silit să se îmbarce pe orice vas la cărbuni… Aşa se întîmplă de fiecare dată! Vedeţi bine că nu-l îndemn să bea! Din contră!

— Gura!

Ceilalţi îşi pierduseră cheful. Vorbeau pe şoptite, întorcînd mereu capul spre masa la care stătea comisarul.

— Toţi sînt de la bordul traulerului Océan?

— Mai puţin ăla gras, cu şăpcălie, care e pilot, şi roşcovanul, care e dulgher naval.

— Povesteşte-mi ce s-a întîmplat!

— N-am nimic de spus.

— Ai grijă, P’tit Louis! Nu uita figura cu portofelul, cînd făceai pe mîncătorul de sticlă în Piaţa Bastiliei!

— Pentru asta n-o să-ncasez mai mult de trei luni şi chiar am nevoie de odihnă. Dacă vă dă inima ghes, sînt gata de plecare.

— Lucrai în sala maşinilor?

— Păi, da! Ca întotdeauna! Eram al doilea fochist!

— Îl vedeai des pe căpitan?

— Poate de vreo două ori în total!

— Şi pe telegrafist?

— Habar n-am!

— Léon! Umple paharele!

P’tit Louis rîse dispreţuitor.

— Nici mort de beat n-aş zice ce nu vreau să zic! Dar, dacă tot sînteţi darnic, aţi putea să-i cinstiţi pe toţi camarazii… După porcăria asta de campanie de pescuit în care-am fost…

Un marinar, care nu avea încă douăzeci de ani, se apropie discret şi îl trase de mînecă pe P’tit Louis. Amîndoi începură să vorbească în bretonă.

— Ce zice?

— Că e timpul să mă duc la culcare.

— E prietenul tău?

P’tit Louis ridică din umeri şi, văzînd că celălalt voia să-i ia paharul, îl goli pe nerăsuflate, din sfidare.

Bretonul avea sprîncene groase şi păr ondulat.

— Stai şi tu cu noi…, îl pofti Maigret.

Dar, fără să răspundă, marinarul se aşeză la altă masă, continuînd să-i privească cu insistenţă pe cei doi.

Atmosfera era apăsătoare, neplăcută. Din camera vecină, mai luminoasă şi mai curată, se auzea cum cîţiva turişti jucau domino.

— Mult peşte? întrebă Maigret, care îşi urmărea ideea cu tenacitatea unei maşini de forat.

— O mizerie! A ajuns aici pe jumătate stricat…

— De ce?

— N-a fost sărat îndeajuns… sau a fost prea mult! O mizerie! O să plece cu mai puţin de un sfert din oameni săptămîna viitoare…

— Océan pleacă iar?

— Păi, cum! La ce i-ar mai folosi maşinile? Velierele fac o singură campanie, din februarie în septembrie. Dar traulerele au timp să atace de două ori bancurile de peşte.

— Te duci şi tu?

P’tit Louis scuipă pe jos şi ridică din umeri cu lehamite.

— Mi-ar plăcea mai mult să mă duc la Fresnes*… O porcărie!

— Şi căpitanul?

— N-am nimic de zis!

Aprinsese un chiştoc de ţigară care zăcea pe masă. Sughiţă, apoi se repezi afară, unde îl văzură toţi vomitînd, în picioare la marginea trotuarului. Bretonul ieşi după el.

— Mare păcat! spuse patronul localului, oftînd. Alaltăieri avea în buzunar aproape o mie de franci. Azi puţin mai lipseşte să fie dator la mine. Stridii şi langustă! Fără să mai zic că dă de băut la toată lumea, de parcă n-ar şti ce să mai facă cu banii…

— Îl cunoaşteţi pe telegrafistul vasului Océan?

— Dormea aici… Uitaţi! Mînca la masa asta, apoi se ducea să scrie în încăperea de-alături, ca să fie liniştit.

— Cui să scrie?

— Nu numai scrisori… Cum s-ar zice, poezii şi romane… Un băiat instruit, bine-crescut. Acum, cînd ştiu că sînteţi de la poliţie, pot să vă spun că s-a făcut o eroare cînd…

— Totuşi căpitanul a fost ucis!

Patronul ridică din umeri şi se aşeză în faţa lui Maigret. P’tit Louis, care se reîntorcea în tavernă, se îndreptă spre tejghea şi comandă de băut. Iar însoţitorul lui continua să-l dăscălească, şoptindu-i în bretonă să se potolească.

— Nu trebuie să-i luaţi în seamă. Aşa sînt cînd coboară pe uscat, beau, strigă, se bat, sparg geamurile… La bord robotesc de zor! Pînă şi P’tit Louis! Mecanicul-şef de pe Océan îmi zicea chiar ieri că munceşte cît doi. Pe mare, a sărit o garnitură de la siguranţa de presiune. Era periculos de reparat. Nimeni nu voia s-o facă. A meşterit-o P’tit Louis. Dacă nu-i laşi să bea…

Léon vorbi mai în şoaptă, privindu-şi clienţii cu suspiciune.

— Poate că de data asta au alte motive să se facă criţă… Dumneavoastră n-au să vă spună nimic. Pentru că nu sînteţi un om al mării… Eu îi aud vorbind… Am fost pilot… Sînt lucruri…

— Ce lucruri?

— E greu de explicat. Ştiţi că nu sînt destui pescari la Fécamp pentru toate traulerele. Sînt aduşi din Bretagne. Oamenii ăia au ideile lor, superstiţiile lor…

Vorbi şi mai în şoaptă, cu glas abia desluşit.

— Se pare că, de data asta, a fost un blestem… A început chiar în port, la plecare… Un matelot, care urcase pe catarg să-i facă cu mîna soţiei… Se ţinea de o frînghie care s-a rupt şi a căzut pe punte cu un picior făcut terci! A trebuit să fie dus la mal cu o barcă… Iar un mus, care nu voia să plece, plîngea şi răcnea în gura mare! Bun! După trei zile, se primeşte telegramă că a fost luat de un val mare! Un puşti de cincisprezece ani! Un micuţ blond şi slab, care aproape avea nume de fată: JeanMarie… Cît priveşte restul… Adu-ne nişte calvados, Julie! Sticla din dreapta. Nu, nu aia! Cea cu dop de sticlă…

— Blestemul a continuat să facă ravagii?

— Nu ştiu nimic precis. S-ar zice că le e teamă tuturor să vorbească. Totuşi telegrafistul a fost arestat pentru că poliţia a auzit că, tot timpul cît au fost pe mare, el şi căpitanul n-au vorbit unul cu celălalt. Păreau să se aibă precum cîinele cu pisica!

— Şi altceva?

— Lucruri… Lucruri care nu înseamnă nimic… Cum ar fi: căpitanul care i-a forţat să ducă traulerul acolo unde nu s-a prins vreodată cod! Şi răcnea, pentru că şeful pescarilor refuza să se supună… A scos revolverul… Au fost ca nişte turbaţi! N-au tras nici măcar o tonă de peşte timp de-o lună! Pe urmă, brusc, au început să prindă din plin. Cu toate astea, codul a trebuit să fie vîndut cu jumătate de preţ, pentru că n-a fost bine conservat… Din astea! Chiar şi intrarea în port, cu două manevre greşite şi o barcă pe care au scufundat-o… Ca un blestem! Căpitanul trimite tot echipajul pe uscat, fără să pună oameni de pază, şi rămîne singur la bord seara… Să fi fost ora nouă. Erau toţi aici şi trăgeau la măsea. Telegrafistul a urcat în camera lui… Pe urmă a ieşit… A fost văzut îndreptîndu-se spre vas… Atunci s-a întîmplat… Un pescar care se pregătea să plece, undeva în fundul portului, a auzit zgomotul a ceva ce cădea în apă. A dat fuga, împreună cu un vameş întîlnit în drum. Au aprins felinare. În apă se afla corpul unui om, agăţat de lanţul ancorei traulerului Océan. Era căpitanul! L-au scos din apă mort! I-au făcut respiraţie artificială… Nu înţelegeau, pentru că nu stătuse nici zece minute în apă. Doctorul a explicat totul. Se pare că fusese sugrumat înainte. Înţelegeţi? Iar telegrafistul a fost găsit în cabina lui, care se găseşte în spatele coşului. Îl puteţi zări de-aici… Poliţia a venit la mine să-i percheziţioneze camera şi a descoperit hîrtii arse. Ce-aţi fi vrut să se înţeleagă din toate astea? Două calvados, Julie! Noroc!

P’tit Louis, din ce în ce mai agitat, apucase un scaun cu dinţii şi, în mijlocul cercului de mateloţi, îl ridica la orizontală, sfidîndu-l pe Maigret cu privirea.

— Căpitanul era de-aici? întrebă comisarul.

— Da. Un ins ciudat! Deloc mai înalt şi mai solid decît P’tit Louis! Dar întotdeauna amabil şi pus la patru ace! Cred că n-a intrat niciodată în localul meu. Nu era căsătorit, aşa că locuia în pensiune la o văduvă, soţia unui funcţionar de la vamă, pe strada Étretat. Se spunea chiar că se vor căsători. Naviga de cincisprezece ani la Terra Nova… Pentru aceeaşi companie: La Morue française… Căpitanul Fallut, ca să-i spunem pe nume… Acum nu prea ştiu cum să trimită din nou Océan la pescuit de cod. N-au căpitan! Iar jumătate din echipaj nu vrea să se reangajeze!

— De ce?

— Nu trebuie să încercaţi să înţelegeţi! Cînd cade blestemul, cum vă spuneam adineauri… Se vorbeşte că vasul va fi dezafectat pînă anul viitor. Fără a mai pune la socoteală că poliţia a rugat echipajul să rămînă la dispoziţia ei.

— Telegrafistul e la închisoare?

— Da! L-au ridicat chiar în seara aia, cu cătuşe la mîini… Eram în uşă… Să vă spun drept, soţia mea a plîns. Chiar şi eu… Deşi nu era un client extraordinar. Îi făceam reduceri. Aproape că nu bea…

Îi întrerupse o rumoare neaşteptată. P’tit Louis se repezise la breton, probabil pentru că acesta se încăpăţîna să-l împiedice să bea. Se rostogoliră pe jos. Ceilalţi se depărtară.

Maigret îi despărţi, ridicîndu-i pur şi simplu pe fiecare cu cîte o mînă.

— Ce faceţi? Vreţi mardeală?

Urmă un incident scurt. Bretonul, care avea mîinile libere, scoase un cuţit din buzunar şi comisarul observă la timp ca să-l împingă cît colo cu o lovitură de picior.

Pantoful îi atinse bărbia, care sîngeră. După aceea, P’tit Louis, beat încă şi cu mintea înceţoşată, se repezi la camaradul lui şi începu să plîngă, cerîndu-i iertare.

Léon se apropie de Maigret cu ceasul în mînă.

— E ora închiderii! Altfel o să ne pomenim cu poliţia. În fiecare seară, aceeaşi comedie! E imposibil să-i scot afară!

— Dorm la bordul traulerului?

— Da… Sau, aşa cum s-a întîmplat ieri cu doi dintre ei, ajung să zacă în rigolă. I-am găsit azi-dimineaţă, cînd am deschis obloanele.

Chelneriţa aduna paharele de pe mese. Oamenii plecau în grupuri de trei sau patru. P’tit Louis şi bretonul nu mişcau.

— Vreţi o cameră? îl întrebă Léon pe Maigret.

— Mulţumesc! M-am instalat la Hôtel de la Plage.

— Auziţi…

— Ce?

— Nu c-aş vrea să vă dau un sfat… Nu mă priveşte… Numai că ţineam la telegrafist… Poate că n-ar strica să căutaţi femeia, cum se spune în romane. Am auzit şoptindu-se lucruri din astea…

— Pierre Le Clinche avea o amantă?

— El? O, nu! Era logodit la el acasă şi trimitea în fiecare zi acolo o scrisoare de şase pagini.

— Atunci, cine?

— Habar n-am. Poate că e mai complicat decît se crede. Pe urmă…

— Pe urmă?

— Nimic! Fii înţelegător, P’tit Louis! Du-te la culcare!

Dar P’tit Louis era într-o stare de beţie prea avansată. Se tînguia. Îşi strîngea în braţe camaradul care sîngera şi-i cerea iertare.

Maigret ieşi, cu mîinile în buzunare şi gulerul ridicat, pentru că afară era răcoare.

În holul hotelului zări o tînără într-un fotoliu de răchită. Un bărbat se ridică din alt fotoliu şi zîmbi cu oarecare jenă.

Era Jorissen, învăţătorul din Quimper. Maigret nu-l mai văzuse de cincisprezece ani şi celălalt ezita să-l tutuiască.

— Scuzaţi… Scuzaţi-mă… Adineauri am sosit, împreună cu domnişoara Léonnec… Am întrebat la hoteluri… Mi s-a spus că trebuie să veniţi… să vii… E logodnica lui… lui Pierre Le Clinche… A ţinut neapărat să…

O tînără înaltă şi puţin palidă, puţin timidă. Totuşi, cînd dădu mîna cu ea, Maigret intui voinţa fermă din spatele aparenţei de mică provincială stîngace.

Nu vorbea. Era impresionată. La fel şi Jorissen, care – rămas simplu învăţător – îşi regăsea fostul coleg în una dintre cele mai înalte funcţii din Poliţia Judiciară.

— Mi-au arătat-o adineauri, în salon, pe doamna Maigret. N-am îndrăznit…

Maigret se uita la tînără, care nu era nici drăguţă, nici urîtă, dar avea o simplitate emoţionantă.

— Ştiţi că e nevinovat, nu-i aşa? rosti ea în cele din urmă, fără să privească pe nimeni.

Portarul aştepta să se poată culca din nou. Îşi descheiase deja haina.

— Vom vedea asta mîine. Aţi luat o cameră?

— Camera vecină cu a dum… cu a ta! se bîlbîi, stînjenit, învăţătorul din Quimper. Iar domnişoara Léonnec e la etajul de deasupra. Eu sînt nevoit să plec mîine, din cauza examenelor… Crezi…?

— Mîine! Vom vedea! repetă Maigret.

Şi, pe cînd se culca, soţia îi murmură pe jumătate adormită:

— Să nu uiţi să stingi lumina!

* Oraş în care se află una dintre închisorile mari din Franţa (n.tr.).