© 2014 by Editura Polirom

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-4668-5

ISBN PDF: 978-973-46-4669-2

ISBN print: 978-973-46-4489-6

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: colaj, © factoryonfire/iStockphoto.com; Răzvan Rotta, Revoluţia română la Cluj

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

ADRIAN BUZ (n. 1971, Craiova) este absolvent al Facultăţii de Litere din Craiova. Volume publicate: Ultimul capitol (proze), Editura Maşina de scris, 2001 (premiul revistei România literară pentru debut), Zidul moale (proze), Editura Polirom, 2005. Traducător de literatură americană —William Burroughs, John Dos Passos, Hunter Thompson, Bret Easton Ellis, Hubert Selby, Dave Eggers, Augusten Burroughs. Este prezent în presa culturală inprint sau online (Ramuri, România literară, Noua literatură, Liternet, Respiro) cu proze, eseuri, studii sau traduceri.

Nu ştiu, dar ceva e de învăţat din ultima întoarcere a situaţiei: că nimic din războiul ăsta nu e definitiv; că oricît de puternic este un fapt, el se pierde mai curînd sau mai tîrziu în mişcarea generală a războiului; că o situaţie nu se schimbă niciodată instantaneu. Războiul e o acumulare lentă de fapte, unele mai mărunte, altele mai senzaţionale, care toate se topesc în contextul întregii drame. Uneori, cînd „se dă o lovitură“, avem o clipă de uimire, şi atunci, năuciţi sau entuziaşti, avem impresia că totul se poate sfîrşi brusc, ca prin miracol, într-un mare triumf sau într-un mare dezastru. Dar pe urmă totul se atenuează, descreşte, devine indiferent – şi reintrăm în vechea, înceata succesiune a zilelor. Pînă la viitoarea „lovitură“, care din nou ne va lăsa pentru o secundă fără respiraţie.

Şi – între timp – viaţa noastră care trece.

Mihail Sebastian – Jurnal 1935-1944

Intro

Almanah 1989

Dragă… fără dragă, am uitat că e fără dragă. Aşa spuneai atunci, nu? Dragă… fără dragă.

OK. Fotografia… Asta e fotografia? Asta e, da…

A fost făcută în vara anului 1989, la începutul lui iunie, mai precis. Nu ştiu de ce mi se pare atît de ireală, poate pentru că e alb-negru, pentru că e atît de veche, vine din acel an ciudat în care nimeni nu mai credea că…

O privesc, nu e o fotografie, se mişcă, are viaţă, pare că vrea să spună ceva. Probabil că asta fac toate fotografiile. Cu cît îmbătrînesc mai mult, cu atît se bîţîie mai tare, le strigă ceva celor care se privesc nedumeriţi în ele, încercînd să-şi regăsească amintirile – mai slab şi fără riduri, fără păr alb… nu se poate, poza asta parcă e făcută ieri. Da, ieri, adică acum aproape 25 de ani. Cum vine treaba asta? Aproape 25? Nu…

Fundalul e asigurat de zidul masiv al Liceului „Fraţii Buzeşti“, pe care tremură discret lumina de miez de vară a anului 1989. E o poză de grup, ca toate pozele de grup: clasa ta şi o parte din profesorii voştri, adunaţi pe patru rînduri, pe scările intrării oficiale, privesc obiectivul aparatului de fotografiat. Cele aproape treizeci de chipuri de elevi în pragul absolvirii liceului par nişte flori albe la capătul tulpinilor negre, siluete suple, îmbrăcate în uniforme – se clatină imperceptibil, nesigure, sub năvala luminii intense, incandescente. Unii dintre ei sînt prezenţi, afişează zîmbete spontane, încărcate de diverse emoţii; alţii par că îşi trăiesc inerţi absenţa – poate un moment neinspirat de turpitudine sau poate furaţi de cine ştie ce gînduri sau poate pur şi simplu o mărturie a unei imobilităţi expresive.

Unul din aceste chipuri absente care se unduiesc în poză e al tău, ascuns după o expresie pe jumătate neatentă, pe jumătate vizibil atinsă de aroganţa specifică vîrstei. Eşti singurul personaj din cadru care priveşte altceva decît obiectivul aparatului.

Îmi amintesc la ce te gîndeai, în momentul în care fotograful a declanşat procedeul, căznindu-te, sub aerul de vedetă plictisită, să imprimi pe peliculă şi vedenia ta nesigură, mai degrabă temătoare, asupra viitorului. Cine vei fi în anul 2001, cînd vei avea treizeci de ani, şi cum va arăta lumea noastră atunci? Asta te întrebai. Ţi se părea cuvenit să asortezi unui moment de răscruce o seriozitate de adîncime. Îţi plăcea să crezi că vei fi un om ajuns în pragul maturităţii, responsabil, trăind o viaţă plină, făcînd şi spunînd lucruri nemaiauzite. Oare chiar îmi amintesc?

Dacă interogaţia s-a produs, nu avea cum să fie altceva decît un desen fără context, vag, lipsit nu neapărat de curaj, ci de speranţă, şi care chiar şi aşa, neterminat, era o exagerare. Şi în nici un caz o astfel de îndrăzneală profetică nu avea cum să dureze mai mult de o clipă sau două. Mult mai la îndemînă îţi erau elementele prezentului care în clipa aia îţi umpleau viaţa. E foarte posibil ca mintea, ieşind din scurta stare de seriozitate, să fi plecat apoi spre parcul de peste stradă, unde urma să vă vedeţi cu gaşca, la sfîrşitul orelor, ca să faceţi celălalt set de poze, în care v-aţi fi permis să vă arătaţi aşa cum eraţi pe sub uniforme: sfidători, suferind de teribilisme nevindecate suficient, testosteronici, veseli, vulgari, exageraţi, imponderabili, plini de atribute care definesc o vîrstă scurtă şi, se pare, damnată. Sau spre examenul pe care urma să-l dai peste cîteva săptămîni şi care ar fi trebuit să-ţi asigure poate nu o carieră profesională strălucitoare, căci singurele lucruri care aveau voie să strălucească în epocă erau creierele Conducătorilor, dar măcar un serviciu militar scurt, de student. Sau spre Adina, cu trei rînduri mai jos, în poza tremurătoare, care în acea clipă era însărcinată în cinci luni – o vitejie halucinantă, de care se făcea responsabil Gică, colegul tău de bancă. Sau spre alte fleacuri care dădeau culoare şi adîncime vieţilor voastre – sub coaja socială netedă şi egală, pe toată întinderea ei. Vă adăposteaţi de viitor într-un prezent pe care măcar îl cunoşteaţi, puteaţi, de bine, de rău, să vă faceţi o viaţă în el.

Interogaţia ajunge la mine peste ani, a supravieţuit în această fotografie în care lumina vibrează, ţîşnind dintr-un aparat psihic de proiecţie, deşi nu a fost decît o scurtă clipă de îndrăzneală temătoare, de confuzie, o rătăcire. Da, visările nu durau mult în anul lui Dumnezeu 1989, pentru că nu prea aveau spre ce să se îndrepte – viitorul nu putea să fie altceva decît umbra mai obosită, mai uzată şi mai înfricoşată a prezentului. Puteai, urmîndu-ţi firea şi micile înfiorări de vanitate, să-ţi visezi gloria, dar ai fi făcut-o înregimentat într-o turmă de oameni ai muncii – în linii mari, cam asta e tot ceea ce ne dădea voie Regimul să fim; dacă îţi doreai mai mult, meritele te recomandau mai puţin decît capacitatea de a urma supus indicaţiile, regulile jocului, în ţarcul strîmt pe care Partidul-Stat îl construise în jurul nostru. Aşa că, dacă îţi brodai visările într-o fantezie firească, ea cădea repede din văzduh la capătul unui şir de oameni care înaintau încet spre… ceva, spre nimic, spre un ghişeu prin care o mînă anonimă le bifa cartela pentru hrana raţionalizată, pentru supravieţuire. Epoca de Aur la apogeul ei – vocea ei nu era un vuiet polifonic de idei iluministe, aşa cum îţi sugerează, poate, numele, ci piţigăielile agramate, litaniile absurde ale unei arătări pe care folclorul o numea, şoptind, Piticul, Ceaşcă, Pingelică (din cauza profesiei lui de bază).

În momentul în care a fost făcută fotografia (şi în care băteai timid cu aripile prin întuneric), lumea se clătina din temelii în jurul vostru, viitorul se prefigura dramatic, pentru că prezentul începuse să se mişte. Numai că voi nu aveaţi cum să ştiţi aceste lucruri. În anul 1989, aveaţi două ore de televiziune pe zi, care se deschideau cu imnul de stat, un vechi cîntec semnat de Ciprian Porumbescu, dar ale cărui versuri păţiseră o deturnare naţionalistă comic-infantilă (Trei culori cunosc pe lume/ Amintind de-un brav popor/ Ce-i viteaz cu-n vechi renume/ În luptă triumfător) şi continuau cu programe de ştiri şi reportaje care vă vorbeau despre miracolele industriei făuritoare de produse de înaltă tehnicitate şi ale agriculturii de basm – aflate sub cîrmuirea Genialului. Iar presa scrisă era un instrument grotesc de preamărire a puterii, la fel de prăbuşit în derizoriu. Cenzura ceauşistă era ca un zid în spatele căruia Omul Nou ar fi trebuit să îşi desăvîrşească îndobitocirea.

Atunci nu ştiaţi că pe 4 iunie frontul Solidaritatea cîştigase alegerile în Polonia – una din primele lovituri pe care Partidul Comunist le-a primit în blocul estic. De asemenea, nu ştiaţi nici cine e Václav Havel şi nici care va fi rolul lui într-o revoluţie care avea să se numească „de catifea“, în Cehoslovacia, în noiembrie; nu ştiaţi nici că pe data de 23 august a aceluiaşi an Ungaria urma să-şi deschidă graniţa spre Austria, ridicînd o parte din restricţii, şi nici că pe 18 octombrie Erich Honecker, silit de circumstanţele noii istorii, îşi va da demisia – ceea ce i-a scutit pe est-germani de un tămbălău inutil şi poate sîngeros. Probabil că unii dintre cei care îşi mai amintesc acum de Zidul Berlinului se întreabă dacă nu cumva infamul simbol al unei epoci a căzut singur, de bunăvoie. N-a căzut singur, pe 9 noiembrie 1989 o mulţime entuziastă şi îndîrjită l-a străpuns de la est la vest şi în scurtă vreme toată lumea a început să şterpelească bucăţi din el şi nu s-a lăsat pînă nu l-a transformat în uitare – sau în produse ale unui comerţ exotic pe e-bay.

Pe 20 mai, în China se instalează legea marţială în urma protestelor studenţeşti din Piaţa Tiananmen, din Beijing – imagini cu studenţii care s-au aşezat în calea tancurilor au intrat în patrimoniul simbolic al omenirii. Pe 24 martie, petrolierul Exxon Valdez eşuează pe coastele Alaskăi şi 200 de milioane de litri de ţiţei se varsă în mediu, o catastrofă ecologică de proporţii – imaginile cu păsările şi mamiferele marine înecate în otrava neagră au intrat şi ele în patrimoniul simbolic al omenirii. În iunie, moare ayatollahul Khomeini în Iran; în mod ciudat, şi el a intrat în acest patrimoniu, dar nu înainte de a-l pocni pe Salman Rushdie cu o fatwa pentru Versetele satanice, ceea ce, şi mai ciudat, i-a făcut pe amîndoi un pic mai faimoşi, istoria înregistrînd un caz dramatic în care minciunile pline de miez ale literaturii trezesc fanatismul realităţii. Pe 26 iulie, juriul unui tribunal federal din Statele Unite ale Americii îl condamnă pe R.T. Morris Jr. pentru realizarea unui virus informatic – o infracţiune informatică, vocabularul juridic al noilor vremuri începe să sune ciudat. Şi, dacă tot sîntem aici, Curtea Supremă de Justiţie decide că steagul american poate fi ars ca formă de protest, sub protecţia primului amendament. În 20 ianuarie, George Bush Senior e ales preşedinte în Statele Unite ale Americii şi nu durează mult pînă cînd trupele americane invadează Panama. În august, Voyager 2 trece printre planeta Neptun şi luna ei, Triton – în anul 1989, acestei aventuri însufleţitoare i se atribuia epitetul „departe“. Şi tot cam pe atunci, sonda sovietică Fobos 2 transmite imagini tulburătoare din proximitatea planetei Marte – cu specificaţia că ea s-a pierdut, în cele din urmă, în condiţii neelucidate, dînd naştere la teorii. Pe 1 decembrie, Nadia Comăneci, fala sportului socialist, ajunge în New York, avînd statutul de refugiat politic. Iar Camilo José Cela primeşte Premiul Nobel pentru literatură – să fi fost comitetul academiei suedeze sedus de limbajul colorat şi de ideile lui ciudate? Probabil că spaniolul a murit cu convingerea că Dios are coño şi te întrebi cine poate să-l contrazică. Pe 22 decembrie 1989, Samuel Beckett părăseşte această lume. După ce, puţin mai devreme, în septembrie, s-a produs o altă pierdere în teritoriul literaturii: I.D. Sîrbu – scriitor al cărui renume pluteşte într-o discreţie nemeritată.

E foarte posibil ca unii dintre voi să fi avut cunoştinţă de o mică parte din aceste informaţii, iar şi alţii, de o altă mică parte, şi aşa mai departe – cu urechea strivită, uneori, pe difuzorul radioului emiţînd posturile de radio Europa Liberă sau Vocea Americii. Dar procentul acestora nu avea cum să mişte muntele întunecat al lipsei de informare generală (un cocktail pe bază de cenzură, de îndoctrinare şi dezinformare şi control opresiv), iar dacă unele din aceste informaţii reuşeau totuşi să circule mai departe (cu greu, neconfirmat, sub formă de „am auzit o vorbă“), ele nu desenau conturul unei realităţi cu prezent şi viitor – poate doar al flăcării microscopice a speranţei.

Fără să fie complet lipsit de calităţi, traduse mai degrabă prin viclenie şi printr-o ambiţie brutală, Ceauşescu a fost un om needucat, aproape analfabet. În 1982, a descoperit un principiu financiar simplu: pentru orice împrumut, orice bancă a acestei lumi cere o dobîndă. România, la fel ca orice stat din lume, făcuse împrumuturi la băncile mondiale (Fondul Monetar Internaţional). Iar aceste împrumuturi generau, prin dobînzi, o creştere a datoriei, pentru că aşa funcţionează socoteala asta. Ceauşescu s-a simţit vulnerabil în faţa unei asemenea dovezi de capitalism. Se poate ca spaima lui să fi fost îndreptăţită. Thomas Jefferson, un om mult mai evoluat, a avut trăiri neplăcute în faţa instituţiilor financiare cu două sute de ani înaintea lui. Dar reacţia Întîiului Cîrmuitor al Patriei a fost o dovadă grăitoare de sălbăticie: a decis plătirea „datoriei externe“ a României în regim de urgenţă. S-a instituit raţionalizarea, lipsurile au luat proporţii, aşa că, în 1982, întunericul s-a lăsat de tot peste România – aceasta nu e o figură de stil, electricitatea, apa curentă, hrana au ajuns un lux. În acelaşi timp, Cel Mai Iubit Fiu al Poporului a început să se inspire din dictaturile comuniste asiatice şi megalomania lui părea să nu mai aibă margine. Nici unul dintre cei care au fost siliţi să participe la manifestările dedicate Zilei Naţionale nu va uita vreodată cum arătau stadioanele patriei pe data de 23 August a fiecărui an. Mii de oameni asudaţi din pricina arşiţei de sfîrşit de vară, încercînd să se sincronizeze în lehamite, ca să formeze cu trupurile lor prost hrănite sau cu cartoanele pe care le ţineau ridicate deasupra capetelor litere ce compuneau cuvinte sau imagini pline de un patriotism grotesc. Sclavi ai absurdului. În anul 1989, Ceauşescu anunţa victorios că datoria externă a fost plătită. 10 miliarde de dolari americani – se poate spune că sărăcia românilor a fost destul de costisitoare.

În 1989, Gorbaciov îl avertiza pe unul din ultimii dinozauri ai comunismului, imun la reforma Europei de Est şi Centrale, că îşi bate joc de propriul lui popor. Cu un pic de noroc, n-a mai făcut-o pentru multă vreme. Sau poate că n-a fost numai noroc. În orice caz, Ceauşescu a fost curînd răsturnat şi, apoi, judecat şi executat.

Poate că la vremea respectivă ştiaţi cine e Gorbaciov, dar personalităţile ruse nu aveau cum să fie preferatele voastre. Nu ştiaţi că în acest caz ar fi trebuit să fie, recunoştinţa voastră ar fi trebuit să-l vizeze, de vreme ce în acel moment liderul rus era una din figurile-cheie ale eliberării de sub comunism. Se auzeau unele zvonuri, dar era o informaţie greu de crezut.

Privesc fotografia şi mă năpădeşte o senzaţie de neverosimil. Îmi vine greu să înţeleg acest flux al memoriei care se revarsă, să înţeleg cum e posibil ca haloul luminii intense de iunie să tremure cu atîta intensitate, atît de viu deasupra capetelor unor tineri arătînd ca nişte păpădii umane. Am momente în care acel trecut mi se pare o văgăună şi mă gîndesc că oamenii din fotografie ar fi trebuit să resimtă fizic Anomalia în care trăiau. Nu-mi dau seama exact de ce, dar am senzaţia că ea ar trebui să fie un fel de mărturie despre nişte creaturi de bîlci, cu trei mîini şi ochii pe aceeaşi parte a capului, cu un singur dinte, cu părul în dezordine şi inegal. Ceea ce nu e adevărat, din fotografie mă privesc nişte oameni chipeşi, iar unii chiar zîmbesc, în timp ce alţii afişează tunsori îndrăzneţe, interesante. De ce se produce această deformare? Nu e clar, poate pentru că nuanţele de mijloc se pierd cu timpul şi pentru noi, azi, are mai mult sens să punem totul în măsuri absolute. Poate pentru că memoria se anchilozează, sondarea trecutului se face cu un aparat alterat, funcţionînd mai degrabă în baza unui program didactic, simplificînd trecutul la un binom etic, de fabulă. Răul şi urîtul erau dominante în epocă, dar asta nu înseamnă că totul era rău şi urît. Sub rău şi urît exista viaţă, cu multe alte nuanţe, cea mai bună dovadă e această poză, care tremură fin, respiră, se bîţîie.

Şi totuşi, rămîne întrebarea: ce visaţi voi atunci? Din ce? Cum?

Cîţi dintre voi ar fi putut să anticipeze că tehnologii care în acea clipă păreau de domeniul science-fiction-ului se vor vulgariza curînd, ba chiar foarte curînd? Cîţi dintre voi puteau să prevadă că în următorul deceniu, omenirea va fi cuplată la o imensă reţea virtuală – cu toate că o asemenea realizare nu-i va îmbunătăţi cu nimic condiţia şi nu o va salva de la bîjbîiala gălăgioasă prin nebunia acestei vieţi? Că omenirea va suferi de blogging şi că lipsa unui cont de Facebook te poate transforma într-un anonim nesărat, poate chiar un mizantrop?

Cine ar fi putut crede atunci că anul 2000, adică foarte aproape de anul către care se îndrepta interogaţia ta, va aduce în minţile supertehnologizate ale sfîrşitului de mileniu perspectiva unei apocalipse informatice, care ar fi trebuit să ne arunce cu o mie de ani în urmă, într-un nou Ev Mediu fără comerţ online şi fără ştiri scandaloase pe cîteva posturi de televiziune la ora 8 seara?

Cine ar fi putut să spună că medicina va evolua atît de mult, încît va ajunge la performanţe de-a dreptul stranii, iar chirurgia va dobîndi calitatea de a fi „non-invazivă“?

Sau că grădina de zarzavat a bunicii va ajunge să primească nepreţuitul calificativ „organic“?

Îi trecea vreunuia dintre voi prin cap că pe Lună există apă?

Sau că peste cîteva luni Ceauşescu va fi mort şi îngropat şi comunismul abolit în România?

Iată ce mai spune fluxul memoriei. Erai un aiurit cu capul plin ochi cu Depeche Mode şi cu Cabaret Voltaire şi cu The Clash şi The Stranglers – o listă lungă. Şi aveai o dispoziţie nepăsătoare şi zeflemitoare permanentă faţă de orice însemna ziua de mîine. Erai complet imun în faţa oricărei tentative de clădire a unui viitor personal, chiar şi aşa, de om al muncii (cui îi foloseşte încă unul, nu-s destui? era replica cu care te apărai de pericolul de a deveni un adult responsabil), erai vegetal, o pădure care fremăta întunecat. Dacă te aflai la capătul drumului cunoaşterii de sine, probabil că erai la capătul greşit, de vreme ce singurul lucru pe care îl făceai era să te pregăteşti fără prea multă tragere de inimă, dar ajutat de calităţile fizice armonioase ale staturii de un metru şi optzeci şi nouă de centimetri, în vederea admiterii la Facultatea de Educaţie Fizică şi Sport. Şi se pare că nici părinţii tăi n-au observat eroarea, deşi existau indicii – nu păreau impresionaţi de talentul cu care, atunci cînd dispăreai din peisaj, te lungeai cu o carte în mînă, în camera ta de adolescent, citind. Singurul care ţinea să-şi exprime uneori dezaprobarea faţă de traseul comod şi lipsit de un orizont autentic pentru care transpirai zilnic într-o sală de sport era taică-tu – o făcea printr-un set de slogane cinic-comice, lipsite de orice tact pedagogic.

Responsabil era ultimul lucru, care l-aş spune despre tine, un tînăr de 18 ani. Dacă cineva ţi-ar fi vorbit despre căderea comunismului, ai fi dovedit că ai toate calităţile unui şmecher autentic şi, cu un umor indolent, ai fi privit mai întîi în sus, să vezi exact de unde anume cade, şi apoi în jos, să vezi unde cade. Mă rog, ţi-ar fi venit să o faci… Pentru că, de fapt, glumele pe astfel de teme vă erau străine în acei ani, ar fi fost o îndrăzneală care nu putea să însemne decît două lucruri: fie un instinct de conservare foarte redus, fie apartenenţa la vreuna din acele pături privilegiate născute în sînul societăţii comuniste, generic numită Nomenclatură. Fie, şi mai rău, apartenenţa la Aparatul de Represiune, care avea în sînul lui şi această unealtă ce crea diversiune şi provocări, testînd populaţia cu glume îndrăzneţe.

Deşi Comunismul era, în cea mai mare parte a timpului, o noţiune abstractă, făcută din minciunile şi exagerările cu care vă hrănea zilnic mintea Partidului-Stat, îi resimţeaţi din plin aplicaţiile: frica, lipsurile, uniformizarea, compromisurile, umilinţele. Nu, umorul pe astfel de teme nu prea se producea în acei ani. Frica aproape că trăia prin ea însăşi şi se autogenera, Aparatul Represiv îşi savura rafinamentul la care ajunsese, după zeci de ani de brutalităţi şi de manipulări prin zvonuri bine întreţinute şi de control ideologic – cutuma comună spunea că, la o adică, duşmanul, un om aservit sistemului, poate lua chipul prietenului tău cel mai bun. Nu lăsase necontaminat nici măcar spaţiul intim, toate strategiile lui abile, viclene erau lubrifiantul insidios care făcea să funcţioneze maşinăria Anomaliei. Cît despre lipsuri, în mod cît se poate de oficial, bezna din oraşele patriei se regăsea şi în stomacurile, în caloriferele, în garderobele şi bibliotecile ei şi, din ce în ce mai mult, în obiceiurile, în inimile şi în minţile ei. În ultimii ani de comunism, nu confortul românilor era pus în pericol, ci chiar subzistenţa lor. Un fapt cert: România a cunoscut cea mai aspră dictatură dintre toate dictaturile pe care le-a născut Comunismul în Blocul Estic.

Cu toate astea, oficial sau nu, viaţa, chiar şi în cele mai vitrege locuri, îşi găseşte de fiecare dată resurse pentru a se manifesta în conformitate cu ceea ce ar trebui să fie o eră, un timp al omului pe Pămînt, pentru a se manifesta în conformitate cu complexa natură umană. Uniformizarea se producea pînă la un anumit nivel, dar dacă priveai cu atenţie, la nivel celular, oamenii reuşeau să fie ceea ce sînt ei în orice societate din lume: o mulţime gălăgioasă, căreia îi vine greu să-şi împace diferenţele şi nevoile şi ambiţiile şi care nu se poate armoniza decît cu efort şi generozitate şi alte resurse pe care nu întotdeauna şi le găseşte. Şi căreia îi place să beneficieze de produsele pe care civilizaţia unui timp le naşte pe planetă. Nici un comunism din lume nu poate uniformiza nuanţele lăcomiei născute de o moştenire, oricît de meschină ar fi ea, sau culorile pasiunii din jurul unei femei frumoase. Nu poate uniformiza nevoia de a te spăla şi de a te îngriji sau de a călători în confort… de a te informa, de a-ţi împlini nevoile mentale, care pot să nu se asorteze cu ideologia Partidului. Nu poate uniformiza nevoia de a trăi în adevăr, într-un procent care să-ţi conserve sănătatea mentală – chestie care, la un animal înzestrat cu senzori morali, ţine de supravieţuirea biologică. Nici un comunism din lume nu poate distruge nevoia funciară a omului de a alege. Indiferent despre ce e vorba.

Şi totuşi, ce ştiaţi atunci? Că prin antena sofisticată de pe bloc, făcută de un specialist anonim, după o schemă în care ştiinţa se regăsea foarte puţin, înghesuită între cîteva zeci de piese similare, pe care vîntul le clătina la capătul prăjinilor lor enorme, oricît de bine erau ancorate, aveai toate şansele să primeşti cîteva clipe de lumină de la televiziunea fraţilor iugoslavi, al căror comunism era mai relaxat. Duminica la prînz, cu un pic de răbdare, puteai să-i vezi pe David Bowie cu Ashes to Ashes şi pe Ultravox cu Dancing With Tears in My Eyes şi pe Nick Cave cu The Mercy Seat, pe Gary Numan cu Change Your Mind sau pe Talking Heads cu Burning Down the House sau pe Depeche Mode cu Shake the Disease. Erau lucruri de care viaţa ta depindea în mod direct – poate că asortarea acestor nume de hituri occidentale cu societatea în ruine acoperite de falduri sîngerii, îmbolnăvită, înlăcrimată în care o trăiaţi atunci nu e întîmplătoare.

Bugs Bunny era ceva mai mult decît un desen animat, era un semn că undeva, pe această planetă, dimensiunea umanităţii speciei poate să atingă culmi.

Iar dacă într-o noapte de vară, printr-un noroc neaşteptat, îl vedeai pe Tom Waits într-o producţie semnată de Jim Jarmusch, simboluri puternice, dar fără un nume pentru voi la vremea aceea, se chema că mai exista speranţă; deşi, cel mai sigur, vă mulţumeaţi şi cu Superman sau cu orice film în care Burt Reynolds interpreta rolul unui ticălos simpatic.

Exista speranţă şi cînd, cotrobăind prin biblioteca din casă, dădeai peste Stendhal sau peste Cehov, peste Dickens sau peste Galsworthy, peste Jerome K. Jerome sau peste Mark Twain, peste George Topîrceanu sau peste Marin Sorescu sau cînd statul comunist a lăsat să iasă în librării traducerea romanului Magicianul al lui John Fowles – forţa psihologică a romanului fiind complet inofensivă ideologic, i s-a dat liber. Sau atunci cînd, în mod cu totul surprinzător, singura casă de discuri românească, Electrecord, a editat albumul din 1988 al trupei americane de postpunk Sonic Youth. Day Dream Nation se numeşte şi găsesc că enunţul din titlul americanilor s-ar putea extinde simbolic asupra acestui cadru în care douăzeci şi ceva de tineri stau cu ochii căscaţi spre obiectivul aparatului, dar cu mintea umblînd anapoda, încercînd să anticipeze lucruri de neanticipat. Vîrsta naţiunii de visători în lumina zilei, chiar şi aşa, prizonieră într-o conservă comunistă.

Speranţa voastră atunci era hrănită şi de momentele de magie ale echipei de fotbal Universitatea Craiova – la vremea respectivă, Rodion Cămătaru (centru atacant înalt de 1,90 m, purtînd tricoul cu numărul 9) era pentru tine ceea ce fusese Viracocha pentru cultura Inca. Deşi în anul 1989 cariera lui intrase în declin. Fusese transferat la Dinamo, echipa miliţiei, şi avea în palmares o Gheată de Aur umbrită de interesele Conducerii de Stat şi ale propagandei comuniste. Golul marcat pentru echipa Românei pe Wembley, după un sprint cu două animale mici (doi fundaşi englezi) în spinare, a intrat în legendă. Timp de cîteva zile după acel meci, Ceauşescu nu a existat.

Chiar şi sub comunism, vara dura trei luni. Trei luni cu adevărat de aur în care, dacă nu simţeai dorinţa de a te întîlni cu bogăţiile naturale ale patriei, fie munţi, fie mare, ajutat de un bilet de turism prin sindicat, puteai să trîndăveşti pe marginea unuia din ştrandurile oraşului sau în locurile de agrement din jurul lui. Iar de Anul Nou, oamenii dădeau petreceri şi, dacă cumva reuşeau să se îmbete, îi găseai în stradă ţinîndu-se de un artificiu care nu voia să stea aprins, cîntînd cîntece de pahar, sub urechea enormă şi vigilentă a Partidului-Stat.

Poza, da. E singura pe care o mai am din acel an. O folosesc ca pretext… E clar că eu o fac să se bîţîie, pentru că între timp am învăţat alte şmecherii, găsindu-mi poteca.

Haţeg

o-u-ou, you’re in the army, now –
spune melodia

Bun, ai la tine o valiză de lemn, în care se găsesc cîteva lucruri personale – aşa li se spune, cu toate că ele sînt atît de anonime, încît ar putea fi ale oricui, constituie trusa omului invizibil. Neliniştea care nu-ţi dă pace e mai degrabă teamă.

Se zice că armata face din tine bărbat, numai că îţi vine foarte greu să înţelegi în baza cărui fenomen se întîmplă un asemenea lucru. Se zice, nu te aştepţi ca lucrurile să stea neapărat aşa. Niciodată nu poţi să ştii cum e cu poveştile astea şi ce anume se întîmplă acolo.

Eşti tuns foarte scurt şi foarte urît; dar ăsta e ultimul lucru care te preocupă acum.

O-u-ou, you’re in the army, now, spune melodia. Însă melodia ta e fără o-u-ou, e doar you’re in the army, now, aşa că nici melodie nu prea e. Pentru că, în anul lui Dumnezeu 1989, treaba asta sună mai degrabă ca o fatalitate: orice mascul care a împlinit optsprezece ani e înrolat. Statul comunist a hotărît că e obligatoriu, şi nici măcar un ulcer, epilepsia sau orice altă boală cronică ce nu e o infirmitate evidentă nu te pot împiedica să-ţi îndeplineşti această datorie de onoare. Ţării cît mai mulţi ostaşi. Teoretic, „ţării cît mai mult“ e un deziderat cu largi aplicaţii – regimul ne tot cîntă asta la ureche, dar se pare că pînă la urmă cele mai multe sînt de fapt lipsurile.

Există două feluri de armată. Una cu termen redus, pentru studenţi. Ţine nouă luni şi soldaţii au un regim lejer, fac instrucţie doar cît să nu zică cineva că s-au deranjat degeaba plecînd de acasă. Regimul de permisii şi de învoiri e mult mai relaxat. Cazărmile se află în oraşe mari, ai, prin urmare, un spital la îndemînă, iar cadrele militare sînt ceva mai civilizate. Armata, în cazul viitorilor studenţi, e un fel de tabără. Nu e povestea ta. Pe tine te aşteaptă versiunea dură, ceea ce înseamnă un an şi patru luni de frecuş, permisiile dese ies din discuţie, există riscul să nimereşti la o unitate care poate fi detaşată să facă agricultură în Dobrogea sau să lucreze pe un şantier la vreuna din ctitoriile ceauşiste (statul multilateral dezvoltat necesită cît mai multe braţe de muncă – soldaţi, elevi şi studenţi), iar despre instrucţie nu se spun multe, pentru că supravieţuitorii sînt prea traumatizaţi ca să vorbească despre asta.

Legendele şi poveştile care circulă pe marginea subiectului fac ca neliniştea să o cotească spre teamă. Pe parcursul unui an se întîlnesc două cicluri de soldaţi, iar „veteranii“ se pare că pot dispune de „răcani“ după chef. În plus, amestecul uman e mult mai neomogen, astfel că poţi da peste tot felul de oameni, în nici un caz studenţi. Dormitoarele sînt comune şi noaptea se petrec abuzuri, de obicei ultimii veniţi sînt deposedaţi de pachetele pe care le primesc de acasă sau de alte bunuri mai răsărite, li se cere să facă bocancii unuia ori altuia sau să calce sau alte servicii, unele umilitoare, fără alt motiv decît acela de a umili.

Ei, poate că aceste lucruri chiar se întîmplă sau poate că sînt exagerări. Rămîne de văzut.

Cert e că nu te simţi deloc liniştit în maşina tatălui tău, care conduce tăcut pe şoseaua plină de serpentine, spre Haţeg, micul oraş din munţi unde ai fost repartizat – se pare că e vorba de o unitate mică de artilerie. Nu e de felul lui un vorbăreţ, dar acum, parcă mai mult ca în alte rînduri, îţi simte nervozitatea şi te lasă să-ţi rumegi gîndurile. E septembrie, destul de rece, şi, deşi peisajul spectaculos funcţionează terapeutic, nu poate face minuni. Te simţi ca greierul din fabulă, dar morala contribuie şi ea la starea ta destul de proastă: regretele sînt tardive, da, poate că ar fi trebuit să fii mai puţin greier şi să-ţi asigur un destin mai prielnic, acum măcar ai fi avut o armată mai uşoară. Dar te vei descurca, chiar şi în creierii munţilor unde ai fost trimis, tîrîndu-te cu nasul prin băltoace, în timp ce un caporal imbecil răcneşte de undeva comenzi, îmbătat de un sentiment de putere cu care probabil că n-o să mai aibă ocazia să se întîlnească tot restul vieţii lui de civil. Îţi tot repeţi treaba asta, că în cele din urmă o să te descurci. Dar mintea nu stă, îţi sabotează încercarea de a rămîne calm, derulînd necontrolat amintirea încă foarte vie a zilelor petrecute la Praga, imagini de la mare, din vacanţa lungă, îţi aminteşte de micul tău confort de acasă, de muzica şi de cărţile tale, de prietenii tăi, cei mai mulţi studenţi, de faptul că apa caldă, chiar şi aşa raţionalizată cum e, de acum înainte va fi un lux. Aşa că neliniştea ia forme acute şi o coteşte spre teamă. În plus, regretele nu stau şi te sapă. O iei la vale pe rîpa asta, nu ai cu ce să te agăţi, eşti pur şi simplu palid. Neliniştea devine teamă, apoi regretele, apoi iar neliniştea şi teama, şi tot aşa, iar şi iar, pînă cînd simţi cum inima ţi se topeşte şi se scurge sub scaun şi nu mai vrea să iasă de acolo. Ce dracu’ te faci? Ai senzaţia că maşina tatălui tău te duce undeva unde urmează să-ţi ispăşeşti o condamnare. N-aţi putea să întoarceţi aici, la următoarea curbă, undeva? Nu? Uite aici, unde e refugiul ăsta pe marginea şoselei. Spune-i să întoarcă!

Nu vrei să taci? O să mă descurc. Un an şi patru luni? Aşa crezi? Că o să te descurci un an şi patru luni? Da, aşa cred. O să pierzi un an şi patru luni din viaţă făcînd treaba asta? Făcînd mai precis ce anume? Taci! Un an şi patru luni? Gîndeşte-te! Într-un an şi patru luni poţi să creşti cu 10 centimetri. Poţi să te însori şi să faci doi copii. Doi? Trei. Poţi să… poţi să termini o facultate şi să-ţi faci o carieră – de ce te deranjează aşa de tare să fii om al muncii? Poţi să obţii performanţe. Într-un an şi patru luni de zile poţi să… Ce-ar fi să taci un pic? Dar ce-ar fi să dispari? Gata. Uite, ia-o pe-acolo! Du-te! O să mă descurc.

…unde paştele mă-sii mi-o fi fost mintea?… UN AN ŞI PATRU LUNI!!! Băga-mi-aş…

*

În Haţeg, neavînd prea multe informaţii, ne învîrtim la întîmplare între cîteva cazărmi, fluturîndu-mi şovăielnic ordinul de încorporare pe sub nasul unor caporali care nu pot să-mi spună unde exact e unitatea mea. Mi se recomandă să întreb la o anume garnizoană din centru, e un punct de informare pentru militari, mă va îndruma cineva de acolo. Deşi e un soare blînd de septembrie, toamna e mai rece aici. Oraşul are un aer sărăcăcios, muncitoresc, cu tipicele cartiere de blocuri cenuşii, pline cu lucrători în industria lemnului sau în fabrici de conserve ori de ciment, prinşi de viaţă în această găleată dintre munţi. Trec să o văd şi pe „verişoara“ lui Gică, despre care am toate asigurările că e o tipă de treabă. Locuieşte într-unul din blocurile cenuşii. E de treabă, probabil ca să compenseze faptul că e urîţică, cînd o văd îmi dau seama că am mai întîlnit-o în Craiova, la un chef. Nu pare să aibă mai mult de 16 ani. Cu toate astea, cînd îi arăt numărul unităţii de pe ordinul de înrolare, ştie unde trebuie să ajung.

— Aaa, păi e lîngă Haţeg, la Sîntamaria Orlea.

Prietenul ei e locotenent acolo. Prietenul ei…? Prieten locotenent? Expresia „de treabă“ cu care Gică mi-a prezentat-o face parte dintr-un cod care mie mi-a scăpat, pentru că sînt adormit. Îmi lasă un număr de telefon şi o adresă, în caz că am nevoie de ceva. O-ho-hooo… de unde să începem. Da, mulţumesc, în caz că… Cînd ies pe uşă, apare o colegă de-a ei, fără îndoială tot o tipă „de treabă“, pe care mi-o prezintă. Are acelaşi aer terfelit, de victimă a vreunui localnic plin de personalitate (de profesie călău), deşi e clar că nu i-a trecut vreodată prin cap să se plîngă. Unde se duc ele sîmbătă seara să se distreze? N-are importanţă unde, probabil prin vreo bodegă insalubră care se cheamă Calypso şi care trece drept discotecă. Ideea e să nu se aleagă cu vreo sarcină nedorită, pentru că un avort e o chestie dată dracului. Altfel, pe acest tărîm de lapte şi miere, gonoreea abia dacă face subiect de bîrfă.

Străbatem în tăcere un platou plin de cooperative agricole de producţie comunistă, mai avem de mers vreo 15 kilometri. La un moment dat, din şoseaua principală se desface un drum la stînga, spre munte. Se urcă greu, drumul, deşi asfaltat, e desfundat, norii lichizi atîrnă, par să se prelingă pe pămînt, iar povîrnişurile care se văd în jur prin golurile de ceaţă sînt împădurite cu brad. Muntele miroase a frig din ce în ce mai tare pe măsură ce urcăm. După o curbă largă, ajungem la poarta unităţii. Drumul de asfalt se opreşte aici, mai departe se continuă cu un fel de potecă pentru maşini, un drum forestier îngust, care se furişează abrupt pe lîngă gardul de ciment al unităţii. Mă despart de taică-meu, fără prea multe sentimentalisme, îi promit că-i scriu într-o săptămînă. Dacă se poate, o să-l sun să-i spun cum m-am adaptat – dacă nu-i scriu, înseamnă că nu m-am adaptat. Sosesc şi alte maşini care îşi depun ofranda zeului Marte şi, după un scurt popas plin de efuziuni zgomotoase, dispar la vale, în ceaţă. În poartă ne întîmpină un locotenent însoţit de un caporal. Ceva mai încolo, atîrnaţi de un gard stau vreo trei şmecheri, cu bonetele lăsate pe ceafă. Unul dintre ei rîgîie răsunător, o urare de bun venit – locotenentul îi face observaţie, neconvins. Intrăm pe poartă, trăgînd după noi valizele maro de lemn. Dincolo de poartă sînt cîţiva cîini, nişte potăi flocoase şi murdare care ţopăie şi se gudură pe lîngă noi – puţin mai departe, un cîine brun, semeţ, cu botul şi urechile ascuţite, mă priveşte grav, cu o pereche de ochi bicolori. Ceea ce simt nu se mai cheamă de mult frică.

Un an şi patru luni! Băga-mi-aş…

*

Unii dintre băieţi sînt OK, şi chiar şi unii dintre locotenenţi – tineri, au absolvit şcoala militară de cîţiva ani. S-au adunat să ne primească, dar mai mult stau şi cască gura, amuzîndu-se de aerul nostru speriat şi stîngaci. Stăm în faţa unui pavilion care funcţionează ca magazie şi ni se spune pe un ton prietenesc că e momentul să schimbăm ţinuta civilă cu uniforma. Cam pe acelaşi ton prietenesc pe care l-ar folosi un medic ca să-ţi spună că trebuie să-ţi amputezi singur braţul. Pe aleea de ciment sînt vreo zece saci cu piese de uniformă, există un maistru militar care ne strigă pe rînd de pe o listă şi, măsurîndu-ne din ochi, ne indică de unde să luăm şi ce să luăm. Uniforma o vom îmbrăca după ce ajungem în dormitoare, iar hainele civile le facem pachet şi le trimitem acasă. Cînd îmi vine rîndul, omului i se lăţeşte pe faţă un zîmbet. După o îndelungă cercetare, îmi pune în braţe uniforma, zîmbind în continuare. Abia în dormitor am înţeles care era sursa amuzamentului. Pentru că am un metru optzeci şi nouă, pantalonii nu prea au şanse să rămînă fixaţi în bocanci, sînt prea scurţi. Iar tunica e cu o mărime mai mică decît cămaşa, care nu stă îndesată în cocoloaşe pe dedesubt, aşa că se strecoară afară pe unde nimereşte, sub efectul strînsorii. Dar, pentru că o uniformă completă mărimea mea nu există, va trebui să mă obişnuiesc cu aceste mici zgîrcenii ale destinului. Refuz în schimb şortul. Un chilot căruia, pentru că nu e genul slip şi nu-ţi ţine socoteala la un loc, i se spune AZP – Aparat de Zăpăcit Pula. Dar asta nu e singura lui problemă.

— Al tău arată de parcă a fost şutit din mormîntul lui Tutankamon, zice cineva privind cîrpa zdrenţuită, fără o culoare anume, dar plină de pete maronii – nişte arsuri medievale, ai putea spune, şi te opreşti la această explicaţie, deşi imaginaţia te lucrează cu chestii mult mai nasoale.

— Chiloţii tăi au sifilis, ţipă altcineva şi rîde ca un măgar.

— Ce te uiţi aşa la ei, ascunde naiba mai repede jegul ăla, ţipă un caporal. Nu-i arunca, că se restituie la liberare.

În timp ce jucăm fotbal printre paturi cu perechea de chiloţi, cineva întreabă destul de precipitat unde e WC-ul. I se indică şirul de cabine aflat la 20 de metri în spatele dormitoarelor. Neizolate, fără ferestre şi cu uşi batante care abia dacă îţi oferă intimitate, stînd ghemuit deasupra unei găuri în pămînt, sînt o perspectivă destul de neplăcută.

— La iarnă o să ne scîrţîie crivăţul pe la coaie, zice cineva.

Ne adunăm la ferestre şi ne uităm increduli la priveliştea neispititoare.

— N-o să vă scîrţîie, pentru că pînă atunci n-o să le mai aveţi, rîde un caporal de undeva din spate. Adunarea afară!

Măcar spălătoarele sînt în incinta dormitoarelor şi uneori au şi apă caldă. Uneori e mai bine decît deloc – o teorie cu largi aplicaţii în Epoca de Aur, aşa că nu se plînge nimeni.

Seara intrăm în cantină cu aerul unor turişti şovăielnici. Mirosul de mîncăruri pare că iese din pereţii jilavi ca un duh rînced al locului. Pe o masă sînt nişte turnuri făcute din farfurii de inox, iar alături, un munte de tacîmuri. Culegem, sclifosiţi, cîte o piesă din fiecare şi apoi trecem prin dreptul unui ghişeu unde sîntem serviţi. Pentru că avem mîncare de-acasă, ne permitem să facem mutre. Şi glume.

— Ia uite! Cine-a scos capul din zeamă? Moby Dick!

Moby Dick se cheamă un vierme rătăcit în meniu. Moby Dick ar trebui să fie un fel în meniu în sine. Pentru că atît prînzurile, cît şi cinele militare sînt compuse în principal din legume fierte. Supremul zice că de la vitaminele lor o să devenim un fel de supraoameni, o să ajungem să vedem în întuneric, aşa că n-o să mai avem nevoie nici de becuri.

Unitatea are o politică strictă: în primele zile, cele două cicluri de soldaţi nu se amestecă, aşa că, de bine, de rău, sîntem feriţi de „tratamente“ speciale din partea veteranilor.

Cum omogenizezi o turmă de animale tinere, dincolo de programele militare? A treia zi, fiind duminică, jucăm fotbal, pe terenul acoperit de iarbă din spatele dormitoarelor. Sîntem patru echipe prinse într-un minicampionat pe care pînă la urmă nu se ştie exact cine îl cîştigă, pentru că jucătorii migrează de la o echipă la alta în funcţie de dispoziţie şi rezistenţa fizică şi în curînd nu se mai înţelege nimic. Acest lucru contează mai puţin, pare foarte important ca noi să ne strigăm tare pe nume, pe teren, şi să ne clădim astfel un fel de încredere în tovarăşul soldat de lîngă noi. Asta ar fi intenţia, e clar că face parte din program; dar adevărul e că prieteniile încep să se lege de la sine. Gălăgia caldă, veselă pe care o facem opreşte ploaia care ar trebui să curgă din cerul dens, opac.

O altă modalitate de omogenizare ar fi şedinţele de informare ideologică care pînă una alta se ţin în dormitor. Echipele de fotbal stau cuminţi, soldaţii nu strigă nimic unii la alţii şi tot miracolul născut de mingea de cauciuc după care alergam cu o zi înainte pare să se fi veştejit. Pentru că e prima astfel de întîlnire, locotenentul, un tip scund şi palid, palid de parcă cineva i-ar stinge lumina dinăuntru – cine ştie, poate o boală, poate o pasiune pentru lucruri nepermise –, îşi dă silinţa să ne facă atenţi la vechile direcţii ale societăţii noastre socialiste şi la ţelurile omului nou care se întîmplă să fim, dar, aşa cum e obişnuit, vorbeşte mai mult la pereţi, are în faţă o turmă de animale mute, cîteva zeci de trupuri ţepene parcate regulamentar pe băncuţe sau valize de lemn.

*

Soarele e în continuare destul de zgîrcit aici sus, stă să plouă, dar veselia e mare şi încep să se lege camaraderii. Cînd ne întîlnim la locul de fumat, selecţia se face în baza lucrurilor comune. Vlad e un tip nu foarte înalt, bine clădit, poate un pic prea bine clădit pentru înălţimea lui, cu un aer rumen – te uiţi de două ori la el ca să-ţi dai seama că de fapt nu e grăsuţ. Suferă de o veselie contagioasă, e din Craiova, e Depeche Mode. Bogdan e din Braşov, are ochii albaştri şi are un tic ciudat: înainte de a vorbi, îşi strînge buzele într-un gest care trădează reţinere, pesimism, neîncredere. Mai e un tip din Ardeal, foarte prietenos cînd aude că am bunici, mătuşi şi unchi, veri acolo şi cunosc zona din care vine el. Locul de fumat se află la intersecţia cîtorva alei care trec printre clădirile dormitoarelor cu un singur etaj şi lungi. Salutăm în stînga şi în dreapta, iar cînd cineva strigă „Atenţiune!“, semnalîndu-ne apropierea unui ofiţer, încremenim în poziţie de drepţi. De la fereastra unui dormitor, cineva ne sugerează să ne scoatem mîinile din buzunare, să nu ne roadă pula unghiile. E un caporal cu o figură de şarpe, îl ignorăm şi nu pare foarte fericit, ne promite nişte nopţi plăcute după ce se face împărţirea pe baterii şi se face iar distribuţia în dormitoare.

Sîntem repartizaţi pe baterii, locotenentul nostru e o namilă prietenoasă, nu vorbeşte mult, nu pare o bestie isterică obsedată de disciplină. Ni-l prezintă pe caporalul bateriei noastre. Un tip aţos, cu un aer grav, care cred că i se trage de la chipul osos. Ne explică lucruri care ţin de regulamentul şi ordinea militare. Cum se face patul, unde se fumează, la ce oră e masa, la cît se dă stingerea. Peste o lună şi jumătate depunem jurămîntul, pînă atunci trebuie să ne intre disciplina în sînge.

— Reţineţi un lucru foarte important: soldatul nu intră pe nici o uşă fără să bată. S-a-nţeles?

Mda, pînă aici nu pare foarte complicat.

— Ia să vedem, ţipă el, vesel, şi-l scoate de-o aripă pe unul din şir, după care îi închide uşa dormitorului în nas.

— Acum intră, zbiară el, ca să fie sigur că-l aude.

Amice, ai băut gaz? Dar feţele noastre sînt sobre.

*

Într-una din zile, un locotenent-major mă cheamă în biroul lui să-mi dea un pachet. N-am avut ocazia să-l cunosc pînă acum şi nu înţeleg de unde vine aerul amical pe care mi-l arată fără reţinere. Pur şi simplu mă chiorăsc incredul la teancul de almanahuri şi la pachetul de prăjituri de casă pe care le-a pus pe masa dintre noi. Tipul arată de parcă a aterizat dintr-o operetă. Are un păr blond, creţ, nu e tuns foarte regulamentar, aşa că două bucle îi ies peste urechi de sub chipiul aşezat pe-o sprînceană, are o mustaţă scurtă şi subţire şi umblă cu haina pusă pe umeri, îmi evocă o primadonă în halat, aşteptînd să-i vină rîndul să intre în scenă. Vrea să ştie dacă sînt bine. Grija lui se explică atunci cînd îmi spune că e prietenul verişoarei „de treabă“ a lui Gică, ea a insistat să se asigure că sînt bine. Tot ea mi-a trimis şi pachetul. Mă simt deodată foarte prost, cu toate prejudecăţile mele care ies la iveală mult prea uşor. În fond, aceşti oameni pot să fie pur şi simplu generoşi şi drăguţi cu un străin.

Almanahurile ar trebui să-mi fie de folos în infirmerie, unde ajung cu o răceală urîtă în urma partidei de fotbal şi cîteva zile lenevesc, încercînd să-mi repar moralul cu povestiri umoristice de vacanţă. Dar în anul lui Dumnezeu 1989 umorul abia dacă mai e de găsit în astfel de tipărituri controlate de Partid. Obosesc săpînd după ceva ce ar putea să-mi ţină de urît, prin reportaje cu titluri năucitoare care prevestesc noile orizonturi ale agriculturii româneşti; prin articole slăvindu-l pe poetul naţional Mihai Eminescu şi nemărginitul său univers poetic, al cărui spirit luminează postum în contemporaneitate – de-ar fi ştiut bietul om că o să sfîrşească drept instrument de propagandă pentru naţionalismul zămislit de mintea unui analfabet sălbatic; prin analize ale capcanelor economiei capitaliste şi ale riscurilor condiţiei de a-ţi dori să fii egal cu Rockefeller; prin sfaturi despre alimentaţia sănătoasă şi rolul ei în menţinerea unui trup şi a unei minţi sănătoase – sînt elogiate virtuţile vitaminelor legumicole; dar mai ales printre foarte multe poze cu Ceauşescu umblînd ţanţoş într-un decor făcut din baloturi de paie sau din betoniere, prin locuri de interes economic unde minciuna oficială străluceşte hîd. Nu-mi ia un sfert de oră ca să ajung să mă întreb ce dracu’ o fi totuşi cu oamenii ăştia. De ce să-i dai cuiva să citească un astfel de almanah? Îmi lipseşte colecţia de almanahuri Anticipaţia de acasă, le ştiu aproape pe de rost, dar benzile desenate ale lui Pîrligras te pot distra cîteva vieţi la rînd.

Curînd, din lipsă de ocupaţie, gîndurile încep să mă sape iar fără milă. Un an şi patru luni de viaţă aruncaţi la gunoi? Băga-mi-aş… E greu de crezut că am să rezist. Nu pot să-mi imaginez cum voi arăta peste două săptămîni, peste o lună, cînd vom depune jurămîntul. Un an mi se pare un secol, se pierde undeva în întunericul unei prăpastii fără fund. Viaţa mea e distrusă, cînd voi pleca de aici voi fi bătrîn, nu neapărat mai bărbat, dar în mod cert mai bătrîn, mult mai bătrîn, voi avea probabil cîteva sute de ani, nu se va mai putea face nimic. Ce dracu’ mă fac un an de zile? Un an şi patru luni!!! Dar ce dracu’ mă fac după ce plec de aici? Presupunînd că totuşi am să mai plec vreodată…

Măcar în infirmerie paturile nu sînt suprapuse, ba chiar au şi un sistem de arcuri, ca orice pat de spital, iar saltelele sînt mult mai bune ca în dormitoare. Şi nu sînt nevoit să stau toată ziua cu uniforma aia ca un şmirghel pe mine – atîrnă în cuierul de lîngă fereastră ca o piele abandonată.

Şi sînt singur. Mă rog, aproape singur. Împart salonul cu un tip care are o criză de ulcer, se îndoapă cu apă cu bicarbonat, aproape că-l aud clipocind, ca un butoi. Pentru că orice e mai bun decît un moment de singurătate în celula minţii, ne băgăm în seamă. E de undeva de lîngă Alexandria, îmi povesteşte că la centrul de recrutări nici nu au vrut să se uite la fişa lui medicală. Ieri a făcut o cerere să fie transferat la cel mai apropiat spital militar, unde se va întruni o comisie medicală care îi va analiza cazul. Dar trebuie să urce doctorul aici sus să-i completeze un bilet de trimitere. Medicul militar e un locotenent-major, nu vine decît de două ori pe săptămînă – în lipsa lui, operaţiile pe creier le face infirmierul, un caporal plinuţ, pe care îl auzim cum vorbeşte toată ziua cu cîinii unităţii care, cînd nu sînt în uşa cantinei, vin aici, la tratament. Ulcerosul e convins că-l vor scuti în cele din urmă de armată, dar o spune cu o siguranţă suspectă, cu un aer de şmecher care nu cred că-i foloseşte, pentru că eu încep deja să mă întreb dacă e cu adevărat bolnav. Ţine să-mi tot repete că acasă i se spune Portofel, din cauza unui anume obicei. Lasă fraza fără alte indicii, aşa că încep să-mi fac griji pentru propriul meu portofel, aflat în pantalonii de uniformă, în cuier, în timp ce el tace şi priveşte visător tavanul. Am senzaţia că nu stomacul e problema lui, ci capul.

Stăm şi fumăm şi ne jucăm cu cîinii, pe scările infirmeriei, un pavilion cenuşiu ceva mai retras faţă de restul clădirilor. E dimineaţă, de dincolo de pîlcul de mesteceni răsună ropotele bocancilor, infirmierul vine şi ne aduce micul dejun, deja obişnuitul ceai de zahăr ars, macaroane fierte pînă în pragul descompunerii şi pîine unsă cu o marmeladă acră, şi se aşază pe scări lîngă noi.

Într-un sfert de oră, soarele împrăştie norii şi cerul se deschide de jur împrejur. Pentru prima dată de cînd sînt aici se vede tot peisajul. Undeva spre apus e un pisc stîncos, iar înspre răsărit se văd alte culmi de munţi îndepărtaţi, povîrnişuri, păduri. E incredibil cum s-a înseninat deodată şi s-a luminat totul în jur, vedem în sfîrşit unde sîntem. Din marginea clădirii infirmeriei se întinde o pajişte mărginită de gardul de sîrmă ghimpată al unităţii, pe care s-au împletit tufe de zmeură. Pajiştea e plină de brînduşe mov de toamnă. Mergem pînă la gard şi dincolo de el e o pantă destul de abruptă, îmbrăcată în iarbă; jos, pe fundul văii, se vede un drum forestier însoţit de un pîrîu ca un fir de aţă. Ulcerosul Portofel se uită în jur cu mirare, sîntem amîndoi la fel de ameţiţi de peisaj:

— Pfiii, să fiu al dracului dacă mai vreau să plec din armată…

— Aha, le scrii acasă că te-ai retras la tratament în Elveţia.

Rîde. Cîinii vin după noi, se hîrjonesc şi ni se freacă de picioare. Poate că nu e chiar o gură de rai, dar cam pe-acolo.

E ultima seară în infirmerie, aşa că scriu scrisori. Lui Nico îi scriu fără chef, fără să ştiu ce vreau să-i spun, şi treaba asta se vede. Aşa că după ce mă căznesc să termin scrisoarea, o rup. Zilele de la Praga mi se învîrt în cap şi mă ia o durere caldă, nu ştiu dacă mi-e dor de ea anume sau e doar o nostalgie difuză a zilelor de la sfîrşitul verii. Ajung să mă întreb dacă a fost ceva cu adevărat între noi. Ar fi trebuit să fie? E clar că mi-a trecut răceala. E clar că mi-a trecut şi de Nico.

Îi scriu şi maică-mi, dar mă plîng prudent, ca să nu declanşez vreo operaţiune de salvare.

Nu adorm pînă nu-mi fac rutina. Mă văd pe o scenă cîntînd acea melodie, versurile mi se învîrt în cap, dar sînt mute. Care e mesajul lor? mă întreabă sala plină de fani care freamătă. E unul social? Ai un protest pe ţeavă? Te doare de ceva anume? Ce vrei să ne spui? Deocamdată dansez, am nişte blugi stone washed şi o geacă de piele cu mîneci din denim. Vine, vine şi mesajul imediat. Trupa scoate din instrumente (două clape, o chitară şi o tobă) un pop electronic dansant care pe alocuri o coteşte spre ceva mai dur, poate un punk melodios, poate un soi de rockabilly. Deci nici cu melodia nu e prea clară treaba.

Nu reuşesc să adorm, sînt copleşit de amintirile verii, o durere calmă şi statornică.

*

[Eşecul previzibil al examenului la facultate ţi-a fost răsplătit cu o excursie, prin Biroul de Turism pentru Tineret, în Cehoslovacia. Tatăl tău a aflat de la doctorul Toma că filiala locală are în portofoliu această excursie de o săptămînă, pentru sfîrşitul lui august. El îşi trimite fiicele, studente la medicină. E o ocazie să vezi şi tu un pic lumea, ţi-a zis el, fără să mai facă vorbire despre măreaţa ratare şi despre viitorul sumbru. Maică-ta, ca să-i facă concurenţă, aşa cum s-a întîmplat mereu de cînd erai copil, avînd un bilet prin sindicat la Eforie Nord pentru sfîrşitul lui iulie, ţi-a zis că-ţi aranjează să vii şi tu la mare. Că-ţi aranjează… nu ştii exact care e socoteala ei, ai nişte presimţiri… e în stare de surprize. În orice caz, vara anului lui Dumnezeu 1989 se arată a fi foarte solară, ca o saltea pe care eroul nostru anonim cade în urma unui eşec lamentabil. Scurt răsfăţul, pentru că în toamnă îl aşteaptă serviciul militar obligatoriu, un an şi patru luni de… Bun, vara cu cele două episoade.

Episodul unu. Iulie, marea. Trenul groazei în sezon, venind de la Timişoara, geme de lume şi bagaje, te verşi în gara Eforie Nord împreună cu mulţimea de turişti – oricît de incredibil pare, toţi aceşti oameni au călătorit într-un singur tren. Pentru a evita incidentele (eventualele scene sentimentale), v-aţi înţeles să nu te aştepte în gară, ci direct la hotel, unul mic, pierdut undeva în inima staţiunii. Alaltăieri, cînd aţi vorbit la telefon, spunea lucruri care nu sunau deloc… mă rog, ţi-a zis că stă în cameră cu o doamnă, care a venit cu nepoţica în vîrstă de 4 ani. E mai bine să nu te aştepţi la ceva anume, ca să eviţi surprizele. Dar, intrînd în recepţie şi văzînd-o cît e de fericită că ai venit, te ajunge din urmă neliniştea. Se confirmă cînd te prezintă recepţionerelor, al căror zîmbet scremut, pe feţele prelungi, ascunde prost nedumerirea. În timp ce urcaţi pe scări, prin mirosul de ciorbă care inundă hotelul venind din restaurantul de la parter, şi traversaţi holuri cu plante jigărite care abia dacă înveselesc decorul uzat, îţi povesteşte că nepoţica nu e inclusă pe bilet, dar stă cu bunica în cameră – se mai fac şi astfel de chestii, cu bunăvoinţa recepţionerelor… mă rog, le dai ceva să închidă ochii. Aşa că a îndrăznit şi ea să… Probabil că înţelegi cum vine treaba, nu e nevoie să spuneţi toate cuvintele. O, sigur că înţelegi, înţelegi foarte bine. Dacă doamna poate să stea cu nepoţica, s-a gîndit să-şi aducă şi ea copilul, băieţelul. Trec cîteva clipe pînă cînd schimbarea de accente îşi produce efectul, cuvintele tale îi schimbă zîmbetul, acum trădează diverse grade de stînjeneală şi îi freamătă pe chip. Băieţelul fiind un ins fără ocupaţie, militar în termen, curînd… A înţeles foarte bine ce vrei să spui, fă bine şi încetează. Nu se aştepta să-i fii recunoscător, dar ai putea măcar să nu faci circ. Intraţi în cameră, care e însorită, încinsă şi foarte mică. Foarte. Există două paturi simple, separate de o noptieră, şi un dulap cu uşile prăbuşite. În holul întunecos, un cuier, uşa spre baie. Şi cam asta e tot. Cam aşa arată o catastrofă. Bun, să ne lămurim un pic… Eu unde dorm? întrebi. Îţi indică şovăielnic, fără curaj şi foarte lezată, o saltea gonflabilă, făcută sul între paturi. O umflăm. Nu o umflăm, o umflu eu, nu asta e problema… unde o pun, pe tavan? Te uiţi în jur o clipă, să vezi dacă nu cumva îţi scapă totuşi ceva. Gestul ei se repetă, e vag, iar ceea ce vrea să spună e că salteaua se întinde între paturi. Să zicem că salteaua încape acolo (să zicem, ca să nu ne acuze cineva de rea-credinţă), dar ce te faci cu accesul spre baie? Doamna cum stă cu vezica? Nepoţica mai face la oliţă? S-ar supăra doamna dacă ar folosi şi ea oliţa în caz de nevoie? Ca să nu mai spunem că e o apropiere, o devălmăşie, o lipsă de intimitate absolut grotescă. E ofensată şi nu înţelege, i se pare că exagerezi. Dar unde să fie doamna acum? Probabil că la plajă, unde ar putea, îţi răspunde răstit. Enervarea îţi dă un fel de ameţeală şi încerci să produci repede soluţii, astfel încît să nu se cheme că ai făcut şapte ore într-un tren apocaliptic fără să te poţi bucura un pic de mare. Probabil că e indicat să-i cauţi pe Vlad şi pe Coaje în Costineşti, poate reuşeşti să te adăposteşti cîteva nopţi pe-acolo pe undeva. Urmează un minut de tăcere care e spart de sunetul apei trase la baie, apoi se deschide uşa şi vă treziţi în camera mică, foarte mică, cu doamna însoţită de nepoată. Incredibil! Cînd le vezi, una mare, alta mică (căscînd ochii la voi, în timp ce voi căscaţi ochii la ele), îţi vine în minte bancul cu ursul şi iepuraşul şi izbucneşti într-un rîs necontrolat, te străduieşti să-l ţii în frîu. N-ar fi mai bine să ieşim? Te scuză faţă de doamna colegă de sejur: e obosit, a călătorit toată noaptea.

Nu mai are nimic din bucuria de mai devreme, iar tipele din recepţie, nişte creaturi plate, făcîndu-şi fără chemare meseria, se uită lung cum ieşiţi supăraţi (nu vrei să ştii ce le trece prin minte). I se pare foarte nepoliticos ce ai făcut, ar fi bine să te abţii, mai ales că doamna a fost drăguţă şi a fost de acord să… Să sperăm că nu s-a supărat…, zice ea. Ei, o să-i treacă. Dacă se supără din atîta lucru, ce-o să zică atunci cînd o să mă audă sforăind de undeva de sub patul ei, la noapte? îi răspunzi tu.

Şi astfel iei drumul Costineştiului. Planul B e mai mult un plan A. Deşi nu ştii dacă nu cumva e nevoie şi de un plan C. Pentru că cei doi pe care îi cauţi au o reputaţie în cartier, distracţia cu ei e… mă rog, sînt băieţi buni şi ţi-au zis că, dacă vii la mare, poţi să stai la ei cîteva nopţi. Vlad e un tip slăbuţ şi blond, ceea ce nu ar fi o problemă dacă nu ar fi din fire un geniu aiurit, născut dintr-un tată cu un istoric de patente de diverse dispozitive care nu ies din anonimat. Trăieşte într-o lume a formulelor fie de matematică, fie de fizică, a schemelor electronice, un tip care nu poate să aibă succes decît între oameni asemenea lui. Coaje, în schimb, e un pachet de muşchi dobîndiţi în urma unor şedinţe îndelungate de culturism. Nu ţi-e greu să-i găseşti, stau la căsuţe, lîngă lacul din Costineşti. Împreună, sînt un cuplu de ciudaţi de care se ia notă, chiar şi în îmbulzeala de sezon din staţiune, aşa că oricine poate să-ţi spună numărul la care stau. Din poveştile lor reiese că au rămas fără bani, la plajă nu prea au ce să caute (aflîndu-se într-un contrast fizic foarte comic), despre gagici se vorbeşte neconvingător (nişte exagerări care vor să salveze aparenţele). După ce trageţi o baie şi faceţi un pic plajă, mergeţi pe o terasă să beţi bere şi să mîncaţi pizza. Aşa că restul după-amiezii staţi la o coadă care geme de viaţă şi de foame, îşi trage pumni în spinare, flutură prosoapele de plajă scămoşate şi uzate şi emite grosolănii. Berea o beţi din nişte borcane clasice – restaurantele staţiunii au rămas în pană de halbe şi improvizează soluţii. Pizza e un fel de pîine mînjită cu ketchup, în care se poate întîmpla să dai peste nişte bucăţi de parizer sau de crenvurşt (crezi, speri), dar, cum asta e tot ce poţi să mănînci, o mîncaţi. Cum şi bugetul tău e limitat, staţi la o masă privind forfota lumii şi încercaţi să vă faceţi planuri rezonabile pentru restul zilei. Coaje are un neastîmpăr: Alina, ai crescut de cînd ai plecat de-acasă, strigă el rîzînd după o tipă al cărei maieu de plajă abia îi acoperă sînii, un compliment ce o face să-i arunce o privire care spune că poveştile lui de dragoste se termină înainte să înceapă. Propune să daţi lovitura la cabina telefonică. Are el un sistem, blochează fanta prin care cad monedele nefolosite, cu un burete special tăiat… într-o oră, la halul de aglomeraţie din staţiune, te întorci şi scoţi buretele şi-ţi cade o sutică de lei în monede. Uaaa, păi şi ce mai aşteptăm? Acum cîteva zile, era să-i prindă miliţia la cabinele din gară. Dar mai sînt cabine şi lîngă poştă.

Operaţiunea Las Vegas e un succes, aşa că seara vă găseşte cu moralul foarte ridicat, în Amfiteatru, unde se produc spectacole cu trupe de umorişti, Divertis, Vacanţa Mare. Monedele le-aţi schimbat urgent şi v-aţi tras două sticle de rachiu albanez şi ţigări de la nişte bişniţari pe care i-aţi depistat fără efort. Sînteţi trei crai puşi pe distracţie… mă rog, trei crai de pe trei planete, ceata lui Harap Alb. Vlad îţi spune că după spectacol se strînge lume la Obelisc, pe plajă, unde umoriştii mai fac un spectacol. În discoteca din Ring n-au fost decît o dată şi nu mai doresc să revină, pentru că muzica e de căcat. Da, ştiu, există această legendă care spune că nu au voie să bage muzică mişto în discotecile publice, mai ales aici, la mare. Cei doi susţin că nu e doar o legendă. Păcat că nu vreţi să mergem, acolo se întîmplă, ştiţi voi ce, chestii…, le spui. Aşa că noaptea vă găseşte pe plajă într-o turmă aşezată cuminte în cerc, din care se ridică o rumoare stinsă, spartă uneori de rîsete sau de comentarii ori de acordurile unei chitări, însoţite de o lălăială stinsă. Sînteţi păziţi de grănicerii care încep să patruleze de îndată ce se lasă întunericul, o patrulă de miliţie e pe undeva prin zonă, gata să oprească distracţia la 12, pentru că aşa spune legea. Apar băieţii de la Vacanţa Mare, pe care îi cunoaşteţi din Craiova, Vlad a fost coleg de liceu cu fratele lui Mugur. Sînteţi foarte mîndri de ei şi de voi, pasaţi sticla şi oferiţi ţigări grupului de lîngă voi şi vă aşteptaţi ca la un moment dat una din producătoarele de rîsete tulburătoare să vină mai aproape. Dar silueta lui Coaje, care se desenează straniu în clarobscur (ce dracu’ e ăla, un urs?), şi textele lui ciudate îţi spun că acest lucru nu se va întîmpla. Mugur deschide show-ul ilegal cu un banc politic: mi-am dus radioul la reparat, se auzea un ţăcănit din el. Unii rîd, alţii nu, alarma de pericol sună, dar întunericul e un prieten bun, îl cunoaşteţi foarte bine. Şi treaba stă de-aşa fel că una din fete chiar dă semne că s-ar trage mai aproape. Sau cel puţin aşa pare la început, dar apoi se dovedeşte că, de fapt, e scîndură de beată şi s-a dat mai într-o parte să vomite puţin. Aşa că vă duceţi, jalnici, la culcare. Iar dimineaţa ne trezim fiecare în patul lui, Vlad adunîndu-şi fizicul derutant de pe duşumeaua de lemn prăfuit a căsuţei. Dă un nou înţeles expresiei „mă ridic din pat“, spuneţi voi. E obişnuit cu situaţiile în care el iese prost, e preţul pe care îl plăteşte pentru că trăieşte pe altă lume.

Planul C e de fapt o întîmplare fericită. Pe plajă, dai peste Florin, un văr făţos din Bacău cu vreo doi ani mai mare, care a venit la mare cu gaşca lui. Se distrează, sînt mulţi şi veseli şi profesionişti, ştiu cum se face treaba, pentru că din asta trăiesc. Felia lor de plajă e plină de tipe şi de chestii mişto: şlapi Arena cu ţepi în talpă, prosoape Adidas, ochelari de soare mişto şi creme de plajă nemaivăzute. Băieţi, ţipă Florin, întreabă prinţesa asta de aici ce sporturi facem noi? Box, la colţul blocului. Tare, bravo! Seara, ajungi cu ei în Ring şi, oricît ar fi de proastă muzica, distracţia e maximă. Te întorci de la bar, ţinîndu-te de o tavă plină cu pahare cu vermut şi cu lichioruri colorate sintetic şi cu nişte ginuri cu tonic chioare, fentînd viermuiala generală de pe terasă. Şi dai peste trei nemţoaice care încă n-au păţit un agaţament. How are you, girls? ţipi la ele ca să acoperi balamucul. Fine, thank you. We are having fun. Do you want more fun? Yes, please. Then come with me. Cînd apari cu nemţoaicele, blonde, îmbrăcate ca din filme, devii eroul grupului. Şmecher mare, văru-tău, Florine! Şmecher-neşmecher, nemţoaicele se împart la profesionişti, aşa că îţi dirijezi euforia spre una din băcăuance, o versiune autohtonă a Madonnei, care se dovedeşte a fi iubita unuia din culturiştii găştii, dar el e un băiat ca lumea şi se face că nu vede, ba chiar, cînd Annie Lenox ne spune că Sweet dreams are made of this, te ia în spinare şi dansaţi ca apucaţii. Distracţia se sparge la miezul nopţii, pentru că morala socialistă impune nişte limite, Florin şi gaşca dispar care la hotelul lor, care cu nemţoaicele. Nu te supăra, dar sîntem deja cît populaţia Chinei, nu mai e loc. Aşa că Vlad doarme iar pe scîndură, dar dimineaţa ţi se pune în vedere să-ţi cauţi altă găzduire. Pe plajă, gaşca din Bacău comentează îndelung victoria, prestaţia voinicilor a fost răsplătită generos de nemţoaice. Florin are la gît un lanţ nou de aur, cu un medalion fin, o ţestoasă simpatică, zice el – şi-l scoate şi ţine să-l arate la toată gaşca şi toată gaşca ţine să spună chestii. Se fac bancuri, multe dintre ele lipsite de subtilitate, despre povestea de aseară. Păţeşti un atac de melancolie, e clar că, dincolo de aparenţe şi de înrudire, eşti din alt film. În plus, e clar că la noapte vei dormi sub patul doamnei cu nepoţica, ceea ce e greu de îndurat. Mai bine încerci să dormi pe plajă, ajungi sigur în arestul miliţiei, care are acolo un pat bun să-l împarţi cu cinci recalcitranţi. Spre seară cobori în Eforie şi o vreme cutreieri plaja, privind cum vapoarele se tîrîie greoi spre port. E ora de filozofie. Unele lucruri merg prost uneori, dar treaba asta de aici e întotdeauna la fel, îţi zici, privind cum se sting ultimele pîlpîiri roşietice pe linia mării şi stele se aprind una cîte una. Acest loc, şi altele asemeni lui, se cheamă Punctul Zero, pentru că e întotdeauna la fel, îţi mişcă străfundurile, iar tu o să-l cauţi toată viaţa ta de acum înainte, tocmai pentru acest lucru. Găseşti hotelul şi intri tiptil în camera mică, în care somnul miroase greu şi, ca să faci salteaua gonflabilă să nu mai scîrţîie, o dezumfli un pic. Un pic cam mult, pentru că ajungi să te sprijini direct în ciment ba cu coatele, ba cu şoldurile, ba cu genunchii. Melancolia nu-ţi trece decît cînd trenul aproape gol străbate Băneasa în miezul zilei; eşti la jumătatea drumului, eşti deja în filmul tău, te vezi citind pînă la 3 noaptea, ieşind la un vin prin cartier cu gaşca ta, mergînd la un ştrand, pace şi linişte, cu atît mai mult cu cît maică-ta e la mare pentru încă o săptămînă. Încă mai ai nisip pe picioare, înainte să te sui în tren, ai făcut o ultimă baie, la răsărit, pe plaja pe care rătăceau trei pescari şi cinci miliţieni. Ea, adormită, nu a înţeles de ce pleci aşa de precipitat. A fost aşa de rea ideea cu salteaua? De ce n-ai rămas cu Florin şi cu prietenii lui? De ce pleci aşa? te-a întrebat. Nu plec nicicum, dar cum dracu’ să mai rămîn, nu vezi că nu e loc? Apropo, doamna chiar are sub pat o oliţă de noapte.

Episodul doi. Cehoslovacia. La sfîrşitul lunii august a anului lui Dumnezeu 1989, la ora 4 dimineaţa, un grup de 14 tineri tovarăşi turişti îşi întîlneşte ghidul, în parcarea hotelului Jiu din centrul Craiovei. Un microbuz hîrbuit al Biroului de Turism pentru Tineret urmează să-i ducă la aeroportul Otopeni de lîngă Bucureşti. E întuneric şi răcoare şi, dacă ar fi să foloseşti un epitet pentru toată afacerea, ai putea spune „misterios“ – dar cred că „adormit“ ar fi unul mai adecvat, pentru că „misterios“ nu sună bine în faţa statului. Ghidul e chiar directorul-adjunct al filialei de turism locale, un tip la vreo 40 de ani, volubil, cu un păr creţ, tuns scurt. Pare că ştie ce face, e relaxat. E relaxat chiar şi cînd treceţi prin controlul vamal (nişte creaturi colţuroase care vă cercetează cu lamele tăioase ale privirii) şi prin toate celelalte controale, înarmat cu paşapoartele voastre şi cu un dosar plin de hîrţoage care nu prea ştiţi ce înseamnă şi cred că nici nu vreţi să ştiţi. După care… sînteţi în avion şi avionul chiar zboară, nu glumă. Zburaţi, pentru prima oară în viaţă. E ceva fenomenal, nemaivăzut, vă servesc micul dejun, iar sub voi se văd nori. Plutiţi, la propriu şi la figurat. Nu e greu de înţeles ce se întîmplă. Aţi decolat din Otopeni şi după o oră şi jumătate aterizaţi la Praga, într-o altă ţară. Într-o altă ţară comunistă, dar comunistă fără Ceauşescu, aşa că lucrurile arată altfel. Cum arată lucrurile în Cehoslovacia? Fenomenal. Căscaţi ochii de parcă aţi fi nişte animale mici ieşite dintr-o scorbură, uşor stîngaci, trăgînd după voi valize spre staţia de autobuz. Asta e… Asta, cum ar veni, e… Asta e o… e o ţară comunistă? Întrebarea e retorică şi nu-ţi permiţi să-i dai glas, pentru că de unde veniţi voi nu prea se dă glas la astfel de întrebări retorice. Şi totuşi, de ce îţi vine? Păi, în primul rînd, uită-te la autobuzul ăsta care o să ne lase în centrul Pragăi. E curat, foarte curat şi aproape nou, nu seamănă deloc cu ceea ce ştiţi voi despre transportul în comun, cu autobuzele voastre deşelate, cu butelii de gaz legate pe acoperiş, care le fac să pară recuzite dintr-un SF horror. Pe bulevardele lungi, la fel de curate şi de bine întreţinute, podoabele propagandistice ale regimului sînt discrete, în schimb poţi vedea reclame comerciale colorate şi semne ale unei vieţi care poate să respire sub bolovanul ideologic – mergeţi de aproape o jumătate de oră şi încă nu ştiţi cum arată preşedintele acestei republici. Ţiglele roşii sau cafenii ale clădirilor, faţadele lor colorate şi vesele, vopseaua gardurilor, parcurile pline de o vegetaţie sănătoasă, neprăfuită, florile de pe tarabele florarilor aflate în intersecţii, toate vă miră şi vă fac să vă învîrtiţi lacom ochii în cap. Şi uită-te la magazine. Uite unul acolo, e plin cu… pantofi… şi fii atent ce pantofi mişto. Uite-uite, uite băcănia aia… alea sînt banane? – un ciorchine de fructe atîrnă indiferent deasupra tejghelei scoase în stradă. Uită-te şi tu cum sînt îmbrăcaţi oamenii ăia de la semafor! Ca să nu mai spun că semaforul face, în ziua cernită, pentru că stă să plouă, mai multă lumină decît întreg luminatul stradal din cartierul tău. Dar despre ce vorbim? Fii atent ce fază… autobuzul tocmai depăşeşte o cisternă care spală strada. Te uit la ceilalţi din grup, care la rîndul lor nu-şi pot lua ochii de pe geam, freamătul lor e vizibil, printre pasagerii autohtoni. Mircea, un tip pe care îl ştiai din vedere, îl mai întîlniseşi într-o discotecă populară în Craiova, şi cu care ţi-ai petrecut călătoria, se întoarce, face un gest scurt cu bărbia spre geam şi zîmbeşte. Da, clar, ce belea, unde am ajuns! Nu-ţi vine să crezi! În centru vă aşteaptă omologa cehă a ghidului vostru, vă vorbeşte într-o germană fluentă, ştie şi cîteva cuvinte româneşti şi vă îndrumă spre o clădire în care semnaţi nişte hîrtii. De ce? Aşa, în caz că… În caz că ce? În caz că apar probleme. Ce probleme? Voi în sine sînteţi o problemă, un caz special, tipa nu s-a prins?

Programul e următorul: în anumite zile faceţi turism organizat, vedeţi muzee, palate, grădini şi parcuri, clădiri renumite, pieţe vechi, chestii; în restul timpului sînteţi liberi să faceţi ce vreţi; paşapoartele rămîn la ghid, de aceea e bine să-l anunţaţi cînd aveţi de gînd să umblaţi de capul nostru; dar e bine să nu prea aveţi de gînd, mai ales că banii pe care vi se permite să-i schimbaţi oficial nu sînt o avere şi deci nu aveţi cu ce să vă acoperiţi ispitele – iar dacă vreţi să schimbaţi neoficial… mă rog, vă trebuie nişte formulare speciale şi nu se pot schimba decît mărci sau dolari, adică acei bani pentru a căror posesie, în România, te caută miliţia acasă. Păi şi bişniţarii unde sînt? Nu se spune, asta e tot. Porniţi spre hotel, care se află la patru staţii de metrou, într-un cartier care se cheamă Fucikova sau cam aşa ceva. Toate numele se termină în -ova şi uneori au pe undeva un y. După trei zile, mirarea voastră nu s-a epuizat. Cehoslovacia e o ţară în care poţi vedea… să lăsăm muzeele şi vrăjelile turistice pentru mai tîrziu… poţi vedea mîncare în magazine de mîncare. Picaţi în cur în faţa băcăniei de la colţul străzii, zeci de jamboane şi şunci şi peşti afumaţi în galantar şi roţi de caşcaval şi brînzeturi şi măsline şi mirodenii şi fructe despre care nici măcar nu ştiţi dacă au sau nu sîmburi şi dulciuri de tot felul – o obscenitate de care nu aţi mai avut parte de ani buni… Serios? De ani buni? Nu aţi avut parte vreodată. Băcanul, cu şorţ şi bonetă, la început zîmbind politicos, apoi cu o figură jenată, vă spune în limba lui plină de consoane melodioase cam ce puteţi cumpăra cu suma de bani pe care i-o fluturaţi prin faţă – cîteva chestii mici, subţiri, aşa, mai mult de gust. La fiecare colţ există tonete de zmrzlina – ce idee proastă! un cuvînt atît de ţepos să numească această îngheţată enormă, al cărei gust vă face să vă scormoniţi în zadar memoria afectivă după o referinţă. Magazine gigantice, pline cu haine, despre unele mărci aţi auzit, despre altele nu – vă chinuiţi să le ţineţi minte, ca să vă îmbogăţiţi cultura de cetăţeni ai sfîrşitului de mileniu. Probabil că cel mai mare şoc l-aţi avut, rătăcind prin oraş, tu, Mircea şi Nico, o tipă pe care o ştiai de la nişte chefuri mişto din liceu, şi Dan, în faţa unui perete întreg de stive de blugi, dintr-un astfel de supermarket: Lee, Wrangler, Levi’s. Probabil că cel mai mare şoc l-aţi avut în faţa unei vitrine pline de echipamente stereo şi de ceea ce, în anul 1989, se cheamă viitorul-bate-la-uşă: CD-uri cu muzicile care vă animă sufletele strivite de privările comunismului ceauşist – Nico cască ciocul hipnotizată la unul cu Sam Brown, iar tu la unul cu Depeche Mode. Probabil că cel mai mare şoc l-aţi avut în faţa unei papetării de cartier ale cărui rafturi sînt pline de chestii mici şi colorate, încît ameţiţi sucindu-vă gîturile în toate direcţiile – deasupra unuia e o reclamă pe care scrie mare Hardtmuth. Aşa că a patra seară vă găseşte sudaţi într-o complicitate bizară de toate aceste mirări trăite împreună, pe o terasă de pe malul Vltavei, bînd din halbe o bere care face o spumă caramel şi fumînd Lucky Strike sau o versiune autohtonă de Marlboro; sclipirile Pragăi se reflectă în apa neliniştită. Asta după ce aţi mai traversat încă o dată podul Carol, bine luminat, printre orchestre de jazz sau cvartete de coarde în frac ori clovni făcînd jonglerii pe unicicluri. E foarte greu să nu vă pierdeţi cu firea, stratul de prudenţă de tovarăşi cetăţeni români s-a subţiat considerabil, dacă nu cumva a dispărut, sînteţi şi îmbătaţi, dar şi un pic beţi, şi toată seara turuiţi prostii, fără frînă. Tu le povesteşti despre presimţirile pe care le-ai avut înainte să veniţi. Clasa a 11-a ţi-a fost marcată nu de procesul de educaţie, ci de imaginea profesorului tău de română vorbindu-vă o dată, în clasă, cu un aer transpus, lipsit de prudenţa noastră cea de toate zilele, despre uimirea de proporţii pe care a trăit-o într-o excursie similară la Viena. Mă rog, marcat de acest episod şi de discuţia pe care ai avut-o tot cu el despre Marin Preda şi despre Cel mai iubit dintre pămînteni – la fel de imprudent. Nico vă povesteşte despre lucrurile pe care i le aduce tatăl ei, un antrenor de sport notoriu, cînd vine de la concursuri din Germania; vă arată inelul de argint haios, cu două turturele minuscule care scot un sunet delicat cînd îşi mişcă mîna. Iar Mircea, despre nişte chestii pe care taică-său, director de uzină agricolă, i le aducea din Franţa, în copilăria lui – încă mai păstrează stiva făcută ferfeniţă de cărţi de benzi desenate franţuzeşti cu Doc Justice, Rahan şi Corto Maltese. Aţi întreţinut mirajul lumii normale, cu cioburi strecurate cine ştie cum prin vigilenţa Anomaliei cîrmuite de un analfabet. Acum vedeţi cu ochii voştri cum arată lumea normală, chiar dacă întîmplarea face să fiţi într-o altă ţară care trăieşte sub semnul Anomaliei. Da, clar, ce chestie!

Bun, şi abia după, mult mai tîrziu, cîndva, puteţi să începeţi să vorbiţi şi despre turism. Aţi vizitat Muzeul Naţional, din care s-au reţinut frizurile şi şirurile de cercei care străpungeau urechile şi nasurile grupului de germani cu care aţi intrat pe poartă – nu atît pentru estetica lor, cît pentru etica lor rebelă. Aţi vizitat de asemenea castelul, în care ai făcut nişte poze cu un aparat jalnic Smena, prinşi între un grup de englezi care făceau poze cu aparate Nikon şi unul de ruşi care făceau la rîndul lor poze cu aparate Zenit. Cîndva, la o oră tîrzie, vizitaţi o sală enormă de sport cu o arhitectură specială, cupola enormă şi luminată pare un OZN; undeva jos, pe gheaţa terenului de hochei, se văd nişte purici care se distrează ciomăgindu-se prieteneşte, în timp ce un grup de băieţi blonzi, tunşi perie, cu jachete de piele şi cămăşi albe şi pantofi negri, cu boturi cu plăcuţe metalice, privesc tăcuţi şi serioşi de undeva din sală. Îţi vine să le strigi: Hei, Bros boys, sîntem popoare prietene, nu vreţi să schimbăm adrese şi să începem o corespondenţă pe tema formării omului nou? Dar ei fie nu înţeleg engleza ta, fie nu vorbesc deloc engleză. În oraşul vechi, aţi vizitat această piaţă enormă unde se află un turn prevăzut cu un ceas medieval nemaivăzut – 12 apostoli micuţi ieşind la fiecare oră să se asigure că lumea n-a dispărut de prea multe păcate capitale. Seamănă cu Sighişoara, ziceţi voi; ca să vă daţi mari, probabil, pentru că Sighişoara, în anul lui Dumnezeu 1989, seamănă mai degrabă cu un cimitir. La fel spuneţi şi despre staţiunea de munte în care sînteţi cazaţi în a cincea zi, căscînd ciocul la cochetele arhitecturi germane, spuneţi că seamănă cu Herculane. O exagerare, nu are cum să semene, pentru că Herculane, la fel ca Sighişoara, la fel ca restul României, seamănă cu Ceauşescu, semănă cu un cimitir, seamănă cu fundul unei mări venusiene. Vă plimbaţi pe străzile în pantă pînă ameţiţi şi intraţi la un moment dat, pentru că e penultima zi şi oricum nu mai aveţi ce să faceţi cu banii care v-au mai rămas, în barul unui hotel, atraşi de şirul de sticle de Cinzano şi Martini şi Ballantines şi Coca Cola şi alte nume necunoscute pe care le vedeţi din stradă strălucind într-o lumină galbenă. Uşa neagră de lemn tocit şi lustruit, cu mîner de alamă şi cu geam gros pe care scrie cu caractere de mînă Continental, într-un chenar negru, vă închide în acea realitate elegantă, bîntuită de o muzică familiară – vocea catifelată şi stranie a lui Alison Moyet vă întreabă: Can you hear me? Yes, of course I can. Aşa că aţi rămas acolo preţ de cîteva episoade din serialul Galactica, care v-au întreţinut din televizorul color enorm din colţul barului; consumaţia a ieşit pînă la urmă din buget, pentru că a trebuit să le încercaţi pe toate, cu aerul că aţi crescut cu ele în casă. După doar cinci zile sînteţi stăpîni pe voi şi nu mai aveţi nimic şovăielnic. Îi faceţi semn tipului cu papion şi vestă de la bar să vă aducă nota şi apoi îi lăsaţi pe masă, după ce el s-a reîntors la lustruit pahare, puţinele hîrtii pe care le mai aveţi prin buzunare şi care nu acoperă decît jumătate. Vă ridicaţi tacticos, zîmbindu-i şi făcîndu-i un semn prietenos cu mîna din uşă, ţi-am lăsat banii pe masă. În clipa în care ajungeţi în stradă, o luaţi la picior rîzînd, un pic afumaţi. I-aţi tras o ţeapă internaţională, îl vedeţi de la distanţă cum îşi agită furios şervetul alb, încercînd să vă zărească în mulţimea de turişti din stradă. E de rîs, dar e şi de plîns. Acum, e mai mult de rîs, pentru că sînteţi un pic matoli, aşa că nu vă puteţi opri din rîs. Şi pentru că e ultima noapte, ieşiţi la o plimbare pe aleile care şerpuiesc printre brazi şi ajungeţi, după ce urcaţi un pic, pe un fel de platformă înaltă, de unde se văd panorama staţiunii clipind undeva jos şi luna plină pe cerul ca de operetă. Păţeşti un atac de melancolie şi simţi nevoia să rămîi în urma grupului, coborînd pe aleile dintre brazi. Te întinzi la un moment dat pe asfaltul care mai păstrează căldura zilei. E un alt moment Punctul Zero, îţi spui, numărînd stelele printre ramurile încremenite ale brazilor, dar mai mult simţindu-te încolţit de întrebări: oare de ce ai simţit nevoia să-l ţepuieşti pe bietul om? – ideea a fost a ta; cum ar fi fost să ajungeţi să faceţi cunoştinţă cu miliţia locală? Şi toată povestea ia o întorsătură romantică, pentru că de undeva din întuneric, de foarte aproape, se aude un sunet familiar în aceste ultime zile. E inelul cu turturele al lui Nico. O siluetă păşeşte pe alee, în întuneric, te ridici şi vă sărutaţi, fără să vă spuneţi nimic. A doua zi, în autocarul care vă duce la aeroport, dormi cu capul pe umărul ei, iar în avion luaţi micul dejun împreună, trăncănind despre lucrurile mişto pe care le-aţi văzut şi le-aţi făcut şi despre ce o să le povestiţi prietenilor acasă – vi s-a schimbat statutul în cercurile voastre, pentru că acum sînteţi nişte oameni de lume, care au călătorit în afară. Aha, cu avionul. Clar, acum sîntem mai importanţi. Dar îndrăgostirea, care e ca un final neaşteptat al unei săptămîni de vis, trebuie strecurată înapoi în ţară, vă întoarceţi la cenuşiu. Un episod ciudat se produce la controlul vamal cînd rămîi cîteva clipe împietrit de spaimă în faţa acelui reprezentant al vigilenţei Statului, o uniformă cu o figură pătrăţoasă şi o privire ca o sîrmă încinsă, care nu se dă la o parte din faţa ta cînd vrei să treci prin porţile ţării. Eşti şmecher? îţi zice el, ridicînd încet degetul spre creola de argint pe care ţi-ai cumpărat-o dintr-o prăvălioară din Praga şi ţi-ai ataşat-o de lobul urechii. Eşti student? Sau elev? Ce mai contează, ar trebui să te tund la zero, mai spune el, ca să-ţi reamintească ceva ce poate ai uitat, călătorind în străinătate. Drumul de la Bucureşti la Craiova se face, la cererea ghidului, prin Scorniceşti, oraşul natal al Celui Mai Iubit Fiu al Poporului. Raţiunile nu sînt turistice, voi ştiţi că acest orăşel minuscul are un statut economic privilegiat. Ghidul vostru e la fel de relaxat şi pare că ştie ce face, pentru că e un adult serios care lucrează în industria turismului; nu doar că bagajul lui, la aterizare, a fost singurul care părea mai voluminos decît la decolare, dar acum profită de faptul că are un microbuz la îndemînă ca să facă un mic ocol pentru aprovizionare alimentară prin singurul oraş din ţară în care, umblă vorba, mai există produse – bineînţeles, dacă ştii unde să te uiţi, dacă ştii persoana potrivită şi alte „dacă“ la care el are răspuns prin natura profesiei. Înserarea din centrul Craiovei miroase sfîşietor a fum de toamnă. Sau poate că mirosul de fum v-a rămas în nas de la cîrnaţii din punga cu care ghidul a stat în braţe, în ultima parte a călătoriei cu microbuzul.]

*

Intrăm în rutina militară. La 7.30 se face raportul pe platou, dar pînă atunci se produce o serie lungă de evenimente. La 6.00 se dă deşteptarea; după o igienizare sumară, la grămadă, ieşim la gimnastica de înviorare, în pantaloni şi maiou, şi 20 de minute ne bîţîim, mimînd adormiţi entuziasmul – îţi poţi da seama de gravitatea situaţiei după cum ni se învîrt căpăţînile tunse pe gîturile moi ca nişte funii. Paturile se fac într-un anumit fel, ţine mult de geometrie felul în care se pliază păturile, dar mai mult de miracol felul în care cearceafurile scurte şi pătrate stau perfect întinse peste saltelele scobite, uzate. Urmează frecatul de dimineaţă cu cîrpe ude şi perii, într-o primă fază. După care, lustruirea holului şi a dormitorului, operaţiune care se realizează patinînd cîte doi într-un sincron tacticos pe pătura aspră înhăţată de pe primul pat. Abia cînd becurile leşinate se văd strălucind în cimentul pestriţ (transformat în oglindă), caporalul de serviciu se declară mulţumit şi ne scoate pe platoul unităţii, unde se dă raportul de dimineaţă. De aici mai departe ne umplem ziua făcînd lucruri ciudate şi nu ne mai întoarcem la dormitoare pînă seara. Dacă nu mergem la instrucţie, sîntem trimişi la fermele de jos să ajutăm la diverse munci sau în oraş, în gară mai precis. De cele mai multe ori, încărcăm sau descărcăm ceva cu ciment sau cu cărbuni ori cu materiale zootehnice sau de construcţii. Dar, despre orice ar fi vorba, e mai bine decît să stai în unitate, pentru că eşti în lume şi poţi ajunge la un telefon public sau îţi poţi cumpăra chestii pe care nu le găseşti la chioşcul unităţii. Mă rog, teoretic, pentru că alimentarele, acolo e nevoia noastră cea mai mare, sînt pline cu conserve suple de mazăre şi borcane grase cu pastă de roşii şi oferta se opreşte cam aici. Dar aceste drumuri şi activităţi comune au folosul lor, leagă prietenii. În camion, trăncănim despre mărci de haine despre care doar am auzit, despre nişte cizme gen George Michael aduse din Italia pe care cineva le-a văzut la un tip, despre trupe de muzică şi fotbal şi filme, apoi iar despre haine, şi toţi au remarcat cînd am jucat fotbal adidaşii mei cu clape cu velcro cumpăraţi din Cehoslovacia, de care n-am avut inimă să mă despart. Le povestesc despre ce-am văzut în Praga, iar Bogdan le povesteşte despre unchi-său din America, cu care o să-şi scrie şi care poate că de Crăciun o să-i trimită o pereche de blugi Levi’s, şi eu le povestesc despre o mie de albume şi trupe de muzică, iar cineva întreabă ceva despre nişte videoclipuri pe care le-a văzut la un tip pe un video şi altcineva povesteşte despre o pereche de ghete Nike pe care a văzut-o în tîrgul de vechituri din Timişoara…

— Erau ca ale tipului din Terminator, ştii tu, O’Connor… cînd sparge magazinul ăla să se îmbrace?

— Mişto! Păi şi? De ce nu-i scrii şi tu lu’ Moş Crăciun?

Toate astea se discută în camion, sau curăţînd de balegă un grajd, sau golind un vagon de cărbune, sau în timp ce scoatem cartofi din cele cîteva răzoare ale unităţii, sau la locul de fumat dintre dormitoare, salutînd ca apucaţii de fiecare dată cînd trece un ofiţer, sau cînd curăţăm morcovi la bucătărie, sau în dormitor înainte să se dea stingerea. Şi Depeche Mode tocmai a scos 101, lui Vlad i-a scris un prieten şi i-a zis că i-l copiază pe o casetă după copia lui şi i-o trimite.

— Ce dracu să faci cu ea aici?

— Să ţi-o bag între bucile curului, ca să cînţi Strange Love.

Caporalul de serviciu stinge lumina în dormitor, în rîsetele generale.

*

Caporalul ne încolonează după raportul de dimineaţă şi ne duce în pas de defilare în zona cea mai înaltă a unităţii, un platou natural unde se află instalate mitralierele antiaeriene şi un pavilion mic, un fel de refugiu cu patru paturi şi o sobă mică de fier, pentru cei care fac de serviciu în punctul de observaţie vizuală de acolo. E o pajişte deschisă, iarba e deasă, crudă, străluceşte. Piscul de munte din apropiere pare enorm, ai senzaţia că poţi să pui mîna pe el. Cerul e neverosimil de senin şi de albastru. De jur împrejur, totul se vede aproape la fel de bine ca din spatele infirmeriei, doar că aici chiar nu mai e nimic care să-ţi oprească privirea, departe e o noţiune ce ţine de limitarea aparatului vizual uman. În foişorul de observaţie se află un binoclu puternic cu care învăţăm să observăm şi să raportăm traficul aerian. De fapt, ne uită Dumnezeu zgîindu-ne la peisaj. În orice caz, Pămîntul nu pare chiar aşa de rotund cum se spune. Facem instrucţie, dar neconvinşi, mai mult stăm tolăniţi pe iarbă la soare, iar cînd vreun ofiţer îşi anunţă venirea aici sus, ne aliniem iar serioşi şi ne arătăm foarte preocupaţi de mecanismele mitralierelor antiaeriene din biutele de pămînt, de armele din dotare sau de ce se nimereşte. Caporalul nu prea împărtăşeşte multe cu noi, e un tip foarte serios şi glumele şi subiectele noastre de conversaţie nu îl ating. Ne zice că pînă nu depunem jurămîntul, adică peste o lună, n-o să prea ştim ce-i aia armată. După aia o să aflăm.

— Dar cine dracu’ vrea să ştie?

— Nimeni, zice el, dar nu aveţi de ales, o să vedeţi.

Pînă la urmă, seriozitatea lui naşte o legendă, nu se ştie cine a scos-o.

— Cică a fost transferat aici de la o unitate de paraşutişti de lîngă Bucureşti, unde ar fi snopit în bătaie un răcan şmecher.

— A snopit în bătaie un căcat.

— Da, şi eu cred că sînt exagerări.

Chiar dacă şi mie mi se pare că seriozitatea lui ascunde ceva, îmi place de el că ne lasă în pace, nu e genul care să-şi bată joc de răcani.

— Caporale, ţi se suie răcanii în cap.

Comandantul gărzii îşi face rondul să schimbe santinela din postul de la capătul pajiştii unde ne petrecem ziua. Postul ăsta e cel mai nordic punct al unităţii, izolat, la vreo 200 de metri de punctul de observare vizuală, la gardul unităţii dinspre pisc. Caporalul îi face semn cu mîna să se oprească, adună de la noi un pumn de ţigări şi i le duce. Stau cîteva minute de vorbă, rîd uitîndu-se la noi, în timp ce noi stăm şi ne uităm la ei, împietriţi de surpriză – e pentru prima dată cînd îl vedem rîzînd, cînd îl vedem în altă dispoziţie, cînd îi vedem alt chip decît figura posacă cu care ne tratează pe noi. Coloana de gărzi pleacă mai departe. Pînă la urmă, poate chiar a snopit în bătaie un răcan.

— Cică ăsta din capăt e cel mai scîrbos post. Iarna vin urşii pe-aici şi santinela trebuie să folosească arma să-i alunge.

— Pe dracu’ urşi! Aici, pe munte?

— Cică acum doi ani s-a sinucis unul acolo, l-au găsit în pichet, spînzurat cu centura.

— L-a lăsat gagica?

— L-a speriat ursu’? Bau!

— Nu, cică frate-său a murit chiar aici pe munte, într-o excursie, a căzut într-o rîpă şi, cînd ăsta stătea în post, venea noaptea fantoma peste el.

— Mişto! Înseamnă că cine face gardă acolo împarte pichetul cu două fantome.

— Terminaţi, mai bine să se ducă cineva după gustare, ne-o taie caporalul, care şi-a recompus expresia acră.

La ora 11 se distribuie gustarea, la bucătărie; cineva trebuie să vină să o ia cu o raniţă, pentru toată bateria, şi să o ducă la locul de instrucţie. Dacă e o conservă de peşte, ai şansa să mănînci ceva. Dar, dacă e pateu sau parizer, e mai bine să faci fericit un cîine, dacă ai unul la îndemînă, şi să recurgi la pachetul de biscuiţi ascuns în buzunar. Pentru că ambele sînt un aliment în care poţi să recunoşti părul animalului din care a fost pregătit şi nu întotdeauna arată ca părul de porc. Mă duc cu Vlad să luăm gustarea şi trecem pe lîngă biutele acoperite cu plasă de camuflaj în care sînt adăpostite rachetele sau tunurile de calibru mare. E locul de instrucţie al celorlalte baterii. De dincolo de un pîlc strategic de mesteceni se aud răcnete şi icnete, se pare că alţii nu sînt la fel de norocoşi ca noi. Ne furişăm şi tragem cu ochiul: un veteran zelos face judo cu un răcan, pe care spaima l-a transformat într-o păpuşă neînsufleţită. Se vede că antrenamentul e mai degrabă invenţia spontană a musculosului, care acum înhaţă un alt nefericit, pe care îl răstoarnă în iarbă cu un şut în spate. Dar alunecă pe iarba umedă şi cade şi el, apoi se ridică cu un aer victorios, trăgînd pumni în aer, ca un boxer la încălzire. Ce cretin!

Plecăm şi pe drum vorbim despre Depeche Mode sau despre U2 ori despre blugii pe care i-am văzut în Praga şi el îmi povesteşte despre vărul unui vecin de-al lui care a fugit din ţară prin Iugoslavia, acum e în Germania, lucrează ca administrator la o fabrică de vopsea, îşi poate permite vacanţe în Spania, are un Volkswagen.

Ne întoarcem cu o raniţă plină de conserve de peşte şi pîine.

— Măcar peştele nu are păr.

— Nu are păr pe dracu’. Ai uitat ce-a zis orbu’ în piaţa de peşte? Bună ziua, doamnelor.

Rîdem, urcînd drumul ce duce spre punctul de observaţie.

*

E seară. Fruntaşul Aursulesei mă sună la sala de mese să vin la postul de comunicaţii.

— Ai primit un telefon din exterior, o să revină peste o jumătate de oră.

Alerg pe aleile dintre pavilioane, apoi pe poteca ce urcă pe sub plasele de camuflaj pînă la postul de telecomunicaţii, unde se află centrala prin care se poate vorbi cu exteriorul. Cînd am vorbit ultima dată cu taică-meu, a zis că o să vină să mă scoată într-o învoire în oraş, vreau să-l rog să-mi aducă şosete mai groase. Intru în clădirea plină de antene, scundă, pe jumătate îngropată în pămînt, şi îl găsesc pe Aursulesei hlizindu-se, plictiseala care e gata să-l omoare se hlizeşte şi ea.

— Te caută o gagică.

Mă îndoiesc că mă sună „gagica“, am convenit s-o lăsăm moartă, aşa că mă aşez şi aştept, sperînd că e totuşi taică-meu.

Aursulesei e veteran, dar e unul din băieţii buni. Nici nu ar putea să fie altfel, nu cred că are un metru şaizeci. În mod normal nu are ce să caute în armată, există un barem fizic pe care e evident că nu-l întruneşte. Doi ani l-au lăsat în pace, dar în al treilea l-au înhăţat şi l-au trimis aici. Şi, dacă tot e aici… ca să fie centralist nu-i trebuie un fizic de legionar roman.

— Poate că între timp ai mai crescut un pic şi de-aia te-au încorporat.

Nu rîde, pare obişnuit cu astfel de cruzimi. De fapt, Centrul de Recrutare i-a zis exact acelaşi lucru.

— Mă, nu te superi că-ţi zic, dar cum dracu’ să mai creşti, ai douăzeci şi… cîţi de ani?… Tu vorbeşti serios? Aşa ţi-au zis?

S-a împăcat cu ideea că e în armată, stă pe scaunul pivotant şi îşi bîţîie picioarele care nu ajung la podea, învîrte manivela unui telefon, mai face nişte legături, fumează şi mă întreabă tot felul de prostii. Aşa că îl întreb şi eu. E băiat de la ţară, e dintr-o familie numeroasă, n-a reuşit să termine un liceu agricol, dar, cînd ajunge acasă, se duce să muncească într-o fabrică. I-a promis cineva că-l angajează la o magazie. Ceva, să ia şi el un ban. După o oră, se aude clopotul care anunţă stingerea, aşa că plec. Aursulesei îmi promite că dacă mai sună taică-meu îi spune el ce vreau să-mi aducă. Îi las pachetul meu de ţigări.

*

La raportul de dimineaţă, ni se spune că săptămîna viitoare o să urce în unitate ofiţerul de contrainformaţii. I se spune CI-stul. Pentru un moment se face tăcere. Deşi mulţi dintre noi nu au habar despre ce e vorba, sau cel puţin aşa lasă impresia, treaba asta nu sună prea bine. Cineva spune că CI-stul e un fel de securist. Deşi poate că nici n-o spune, i s-a auzit doar gîndul gîndind-o. Chestiile astea nu prea se discută, cu atît mai puţin pe acest platou. După care un maistru militar ne adună pe cîţiva, ne urcă într-un camion şi plecăm jos, la o fermă. Cînd ajungem acolo, zdruncinaţi mai bine de o oră, inginerul care ne aşteaptă într-un depozit spune că nu mai are nevoie de ajutor. Nu se ştie exact ce trebuia să facem, ceva cu nişte baloturi de paie, sau cu cărămizi sau cu lăzi cu piese de atelaje agricole, sau cu saci de ciment, cert e că treaba a căzut.

— Maşina de transport n-a mai ajuns, a făcut o pană pe drum, ne spune administratorul fermei.

Maistrul militar ne duce în oraş, ne lasă să ne facem de cap într-o cofetărie, dacă tot ne-am deranjat să coborîm din unitate. Oferta e redusă. În afară de o tavă cu ecleruri (care transmit o senzaţie acută de călătorie în timp) şi de cofetăreasa în vîrstă (la rîndul ei, e un fel de vestigiu avicol medieval, o găină foarte bătrînă), singurul lucru care pare cît de cît comestibil sînt un fel de tarte cu un fel de gem.

— Dar nu abuzăm, pentru că nu vrem să ne îngrăşăm, nu? îi zic lui Vlad, care în drum spre uşă aruncă priviri peste umăr.

Berea o bem pe o terasă mizerabilă în dosul unei pieţe, aproape de autogară. Maistrul ne spune că treaba asta n-o să se mai întîmple după jurămînt, aşa că să facem bine şi să profităm de generozitatea lui. Generozitate sau sete? Noi tragem de prima bere în timp ce el o termină pe a treia.

Veselia e mare, se apropie de inconştienţă. Cineva nu se poate controla şi îl întreabă de ce vine CI-stul. Maistrul tace, e un om de aproape 60 de ani şi ar vrea să-şi mănînce liniştit pensia generoasă de cadru militar. Îi aruncă o privire foarte scurtă. Viaţa plină de succese i-a împietrit pe chip o expresie acră, chinuită, dar care în acest context pare milă. „De ce mă întrebi prostii? O să vezi tu de ce“, pare să spună el.

Ameninţarea fără chip a Aparatului obscur funcţionează într-un cîmp atavic. E ceva abstract, toată lumea cunoaşte aceste lucruri, dar nimeni nu poate să facă referire la un caz concret, nimeni nu poate să arate cu degetul spre ceva anume. Sau poate că oamenii se feresc să povestească ce ştiu şi ce au păţit. În orice caz, figura şi tonul bătrînului militar mă fac să cred că sîntem pe cale să luăm contact cu această realitate, că urmează să aflăm pe pielea noastră că există fantome.

*

Seara sîntem strînşi iar în sala de mese. Un lucru e cert: omul s-ar putea să dispară la un moment dat din peisaj, dar mirosul de varză fiartă nu va ieşi din aceşti pereţi în vecii vecilor. Din spate, de la bucătărie, se aude zornăind vesela de inox. Sala de mese e o încăpere lungă, cu multiple întrebuinţări. Acum o folosim pentru ora de informare ideologică. Ofiţerul de serviciu ne spune fără chef cîteva lucruri despre ce face Partidul pentru noi, apoi numeşte un caporal să ne citească din presă şi iese, bucuros că în ierarhia unităţii e cineva mai jos ca el care să-l scape de sarcina asta. Caporalul, pentru că e un tip stupid, citeşte cu intonaţie. Din nou realizările Partidului şi alte chestii pe care le-a zis Tovarăşul la întoarcerea în ţară din Camerun, sau din Mozambic, sau din Nigeria, sau din altă ţară pretenă. Habar nu avem că zilele Întîiului Cîrmaci sînt pe ducă, că mai are de trăit mai puţin de trei luni – două şi jumătate, mai precis. După zece minute, toată lumea face altceva. Noi sîntem în spate, cineva îşi aduce aminte de o jachetă de blugi, Vlad, de prietenul care are o casetă cu ultimul album Depeche Mode, Bogdan, de blugii Levi’s promişi de unchiu-său din America, iar eu simt nevoia să completez cu amintirea berii negre băute în Cehoslovacia. În timpul ăsta, undeva în faţă, veteranul musculos de azi-dimineaţă începe să povestească despre tragerile la care a participat în Rusia astă primăvară. E aproape pătrat din cauza muşchilor, arată ca un broscoi umflat cu steroizi şi are o strungăreaţă de parcă acum i s-ar schimba dinţii. Ochii asimetrici lasă senzaţia unui eşec genetic – produsul unei iubiri amorale şi ilegale, ceva între rude. Rămînem şi noi cu gura căscată la prostiile pe care le spune. Pentru mai multă elocvenţă, se ridică în picioare şi, din una în alta, ajunge în faţă, lîngă caporalul care tace, bucuros de spectacol. Cînd vorbeşte, musculosul se agită, gesticulează necontrolat, ai senzaţia că o să cadă iar în cur.

— A fost o operaţiune comună, undeva aproape de graniţa cu Afganistan. Am stat două săptămîni în corturi, în deşert. Ruşii fumau noaptea haşiş, se tatuau cu vîrful de la baionetă, ziua se antrenau la sînge, arte marţiale, chestii dure.

— Uaaa, îi antrena Bruce Lee sau Chuck Noris, spune o voce din dreapta mea.

— Vezi să nu te audă, că îţi iei vreuna pe cocoaşă.

Vlad se înclină puţin pe scaun.

— Pac, îl împuşc! zice şi trage o băşină scurtă şi sonoră, expresia de pe figura lui exprimînd o mirare ingenuă.

Ne chircim de rîs pe scaune, din ce în ce mai mici, ca să nu ne vadă veteranul.

*

E prima mea noapte de serviciu în postul de observare vizuală de pe platoul de sus. Cum serviciul prevede doi oameni, fac echipă cu Vlad.

Aici sus, singura lumină care face ca poiana să lucească pe alocuri ca o apă vine de la Calea Lactee. Urcăm în punctul de observare şi privim în jur, prin binoclu. Un vînt stins adie, mişcînd ierburile sau siluetele filiforme, abia ghicite, ale mestecenilor. Cerul e atît de adînc şi de larg şi de spuzit de stele, încît, după ce stăm zece minute cu capul dat pe spate şi ochii căscaţi în hăul pestriţ, ne încleştăm mîinile de marginea de lemn a pichetului, să nu cădem. În sus. Gîndindu-ne fiecare la foarte multe lucruri în acelaşi timp.

Din cînd în cînd, telefonul de ebonită maro zbîrnîie scremut.

— Răcane, bagă o flotare să nu adormi, ţipă Aursulesei din centrala telefonică, cu vocea lui de copil bătrîn.

— Mai bine sună la room-service să ne trimită două beri aici sus.

Referinţele din umorul nostru deştept n-au ecou în mintea micuţului, care se simte ofensat şi ne lasă în pace.

Un cîine fornăie şi mîrîie prins într-o tufă de zmeură. Vlad zice că e vulpe.

— De unde ştii?

— Are mama una acasă, în şifonier, face exact la fel, din cauza otrăvii de molii.

Nu se mai aud decît vîntul, foşnind moale prin pomi, şi o cucuvea care ţipă calm. Se lasă frigul şi noi nu putem coborî din pichet. Acum că ochii s-au obişnuit cu întunericul, conturul negru al piscului decupează o gaură în fundalul lăptos al cerului. După două ore sub acest cer care se scurge prin noi am senzaţia că nu mai am trup, că plutesc fără repere, suspendat într-un fel de nicăieri paşnic. Un moment ca o lecţie care se asimilează în miezul aflat într-o formă de abandon. Credeai că eşti amuzant? întreabă blînd o voce mută, întunecată.

Cînd în sfîrşit coborîm, liniştea e densă, absolută, nici paşii nu ni se aud pe pămîntul reavăn şi moale al potecii. Ne ia o teamă organică, ca teama de infirmitate.

— Parcă am surzit.

— Aha… şi mie mi se pare la fel.

— Dacă o ţine aşa două zile, căpiezi, ajungi să te dai cu capul de-un copac, ca să-ţi sară dopurile din urechi.

— Aha.

Alunecăm la vale în întuneric, pe poteca îngustă, rîzînd reţinut.

*

E duminică. Îl găsesc pe taică-meu la poartă, vorbind cu locotenentul bateriei noastre. Militarul pare intimidat de aerul lui de artist. Nu ştiu cum vine asta, pentru că nu e ceva evident, ţine mai degrabă de atitudine. Îi iese fără să vrea. Şi dacă tot l-a intimidat, îl roagă să-mi dea drumul din unitate. Locotenentul mă lasă, chiar dacă, pentru că nu am depus jurămîntul militar, nu am voie să ies neînsoţit de un cadru militar. Îmi scrie un bilet de învoire, dar trebuie să mă întorc pînă la ora 5. Nu are rost să mergem în oraş, oricum nici un restaurant nu poate rivaliza cu ce mi-a adus el. Pe bancheta din spate sînt două coşuri enorme pline cu bunătăţi, pe care a reuşit să le procure prin diverse relaţii. Reuşesc să văd dintr-o privire lacomă un pui rumenit la cuptor, caşcaval, un pateu, un borcan de afine cu zahăr, o budincă de ciocolată, un ciorchine de struguri – fur din ce se poate fura cîte o bucăţică şi arunc în gură. Pentru că e o zi însorită şi caldă, găsim o pajişte într-un crîng, la marginea şoselei, şi improvizăm un picnic copios. Timp de o jumătate de oră mănînc neîntrerupt, în timp ce taică-meu mă priveşte făcînd mici comentarii. Se amuză de uniforma mică şi uzată, care stă să plesnească pe mine.

— Opreşte-te, o să crape de tot.

În cele din urmă, îmi face o poză. Aşa cum stau ghiftuit, pe o pătură, între resturile unui prînz monstruos, mijindu-mi ochii, poate din cauza soarelui care îmi luminează chipul, poate din cauza suferinţei, tuns oribil, par mai degrabă subiectul unui experiment gastro-intestinal, în laboratorul unui doctor socialist pentru care etica nu înseamnă nimic – iată ce poate face mîncarea dintr-un om! Sînt ţeapăn ca un boa.

— Ce-ai păţit la degetul ăla? arată spre bandajul murdar.

— O infecţie. Orice zgîrietură se infectează imediat.

— Păi de ce nu te speli mai des?

— Ei, nu-i aşa uşor.

— De ce?

— N-ai unde.

— Da? N-ai?

— Cam da. Cam n-ai. În spălător intrăm dimineaţa şi mai intrăm după aia seara. Şi atît.

Rămîne pe gînduri, pus în faţa acestei realităţi simple.

*

[Parcul are o suprafaţă de nu ştiu cîte hectare… multe, aproape o sută… undeva în periferia sudică a Craiovei, ceea ce-l face al treilea parc artificial… sau natural… sau cum o fi el din Europa. Se cheamă Parcul Romanescu, după numele primarului care şi l-a dorit foarte mult şi i l-a comandat unui arhitect francez, cîndva, la începutul secolului XX. Arhitect care a primit un premiu la Expoziţia Mondială de la Paris din 1900, pentru planul pe care l-a gîndit. Toate lucrurile astea le ştii de la nea Goguţă, care e administrator… administratorul părţii botanice, de mica grădină zoo se ocupă altcineva. Parcul e într-adevăr impresionant de mare şi cred că se poate spune că e şi frumos. Are un lac cu bărci, nuferi, lebede şi debarcader şi e străjuit de un set de arbori exotici (aduşi din Himalaya), are un hipodrom şi terenuri de sport, are un castel miniatural, un pod suspendat şi un teatru de vară iar lîngă teatrul de vară, se găseşte o casă acoperită de iederă şi de un covor fremătător de gîndaci vegetali roşii. Casa a fost gîndită ca o reşedinţă de vară pentru vechii proprietari; în comunism a luat diverse alte întrebuinţări, pentru ca în cele din urmă să fie încredinţată Uniunii Artiştilor Plastici, pentru folos artistic. Cam aşa a ajuns tatăl tău să aibă aici un atelier mare, la etaj, cu ieşire spre o terasă pe care a îmbrăcat-o în flori. Parcul? Paradisul copilăriei tale. Dacă cineva are cumva o fotografie făcută în anii ’80, ţinîndu-se şăgalnic de unul din stîlpii cu înflorituri de fontă ai chioşcului unde ar trebui să cînte fanfara (poate că o făcea altădată mai des, tu n-ai auzit-o decît de vreo două ori), atunci în mod sigur vede în ea şi o siluetă mînjită, în mişcare, stricînd cadrul… Ăla ar trebui să fii tu, în vîrstă de 10 ani, străbătînd aleile fie pe bicicletă, fie pe sanie sau pe patine, depinde de anotimp. Dacă persoana cu pricina are două sau trei sau cinci fotografii făcute simultan, în diverse locuri ale parcului, e foarte posibil să vadă silueta mînjită în toate cele două sau trei sau cinci. O fi fost el mare, dar nu-ţi ajungea, în orice caz, nu e petec de asfalt sau iarbă, pe dealuri sau în spate la hipodrom ori pe aleile de la castel, pe care piciorul tău să nu-l fi călcat. Iarna te întorceai cu mucii ţurţure, după lungi partide de patinaj pe lac, îţi uscai pantalonii pe soba enormă pe care flacăra scremută a economiei socialiste în versiunea ceauşistă nu reuşea să o încingă decît spre după-amiază, în timp ce taică-tău turna în tine ceai de tei, ca să te dezgheţe. Uneori, vara, cînd oraşul ăsta prăfuit de cîmpie dădea în clocot, rămîneaţi peste noapte să dormiţi în atelier, vă adăposteaţi de nopţile caniculare între zidurile răcoroase ale vechii case boiereşti.

Nea Goguţă îţi făcea capul pătrat de fiecare dată cînd te prindea prin atelier – avea această dambla să povestească lucruri care s-au petrecut într-un înainte un pic cam abstract, dar despre care chiar şi tu înţelegeai că se referea la perioada de dinainte de instalarea comunismului. Vă spun, mă, ăştia la şcoală ce-i cu parcul ăsta? Vă învaţă, mă, un pic de istorie? Da’ măcar v-au spus ce oameni s-au născut cîndva aci în Craiova? Bă, de Henri Coandă aţi auzit? Da’ de Jean Negulescu? Dacă se întîmpla să fie pe-acolo, venit aşa cum veneau toţi prietenii bătrînului tău să caşte gura la peisajele de iarnă cu care îşi făcuse renumele, dar şi la un pahar de vin şi la o palavră, nea Gari te scăpa de un răspuns fîstîcit. Mă Goguţă, nu exagera, îi învaţă statul tot ce trebuie să ştie, că doar ce altă treabă are? Auzi, dar să-ţi spun eu una pe care sigur n-o ştiai… Austriecii au vrut să-şi întindă braţul din Banat pînă la Craiova, că ce-i costa la cît era de lung Imperiul? După o jumătate de an, s-au suit pe cal şi-au luat-o aşa, pe la Strehaia în sus, şi nu s-au mai uitat înapoi, că cică nu le mai trebuie legume olteneşti de calitate superioară. Vezi, şi asta e o poveste despre oltenii tăi! Gari Sîrbu trecea pe-acolo, dar nu zăbovea niciodată mai mult de un pahar de vin. Se ducea să-şi plimbe în singurătate exilul pe aleile parcului, pentru care făcuse o pasiune, era, probabil, singurul loc în care se simţea bine în acest oraş, era malul lui de Euxin. Şi avea de ce. După 7 ani de puşcărie politică, pentru bătrînul scriitor Craiova a fost cam ce-a fost Tomis pentru Ovidiu, domiciliu forţat. Era coleg cu taică-tău la Teatrul Naţional, soţia lui, coana Lizica, un om cu un umor trăznit, inteligent, lucra în birourile filialei locale a Uniunii Artiştilor Plastici. Asta e cam tot ce ştiam atunci despre el. Partea cu puşcăria, o poveste doar pentru adulţi, am aflat-o mai tîrziu, cînd am şi înţeles ceva din ea.

Duminica era o zi specială, aveai senzaţia că viaţa comunităţii trecea pe sub toate acele tablouri care acopereau pereţii, în care griurile şi albul şi albastrul şters şi toate celelalte nuanţe de culori din peisajele lui de iarnă îşi emiteau subtil atracţia, în mirosurile tari de ulei de in şi de clei şi de diluant şi de terebentină. În orice caz, atelierul se umplea de tot felul de oameni, cutare şi cutare, medici, cutare, director la uzina de apă sau de gaz ori în combinat, şi aşa mai departe – actori, sau profesori, sau miliţieni, sau ingineri, mulţi prieteni, dar şi mulţi clienţi ocazionali… Toţi treceau să vadă ce-a mai lucrat maestrul, iar tu te învîrteai transpirat printre ei, căutînd pompa pentru bicicletă sau mingea, racheta sau fileul de tenis ori praştia pentru ciori. De multe ori rămîneai pe-acolo, căscînd ciocul la discuţii, mai ales cînd apăreau figuri exotice. Era acest tip, Mugurescu, un om masiv, cu trăsături fizice puternice (avea în loc de nas un fel de ardei gras şi o pereche de urechi enorme, foarte plate), dar care erau compensate de eleganţa ieşită din comun. O dată, a apărut în atelier însoţit de un militar, un extraterestru, un general în uniformă, cu pieptul plin de tot felul de insigne şi de decoraţii, meritele lui de om al armatei, şi cu o şapcă enormă, foarte rotundă, dar cu partea frontală arcuită în sus. Pur şi simplu nu puteai să-ţi iei ochii de la el, părea un tip important. Era un tip important, ataşat militar al României la Moscova, ţi-a zis taică-tău după ce generalul a ieşit fericit, cu două peisaje sub braţ – ţi-a zis-o uşor mirat de faptul că un asemenea păun a aterizat în atelierul lui. Altă dată, s-a trezit în atelier cu un grec, student la medicină (aşa cum mulţi străini veneau să facă medicina în România) şi pictor amator. Unul din profesorii lui i l-a recomandat pe taică-tău, să-l ajute să-şi perfecţioneze hobby-ul. Împrietenirea a durat cîţiva ani. Ianis devenise un personaj frecvent în atelier, prezenţa lui caldă se asocia cu mici cadouri din altă lume, cutii de 7 Up sau Pepsi şi pachete de biscuiţi cu ciocolată Papadopulos pentru tine şi ţigări americane, culori olandeze sau aftershave-uri englezeşti pentru el. Într-o toamnă, după vacanţă, a apărut cu o mască de cauciuc extraordinar de realistă, un chip de om în vîrstă, palid şi zbîrcit – era oribilă. Masca a rămas o vreme la taică-tu şi a dat prilejul unor farse memorabile. Ce crezi c-a făcut coana Lizica atunci cînd această figură sumbră, galbenă ca ceara a băgat capul pe uşă, în birou la uniune, şi a întrebat de tovarăşul Gîrbu, administratorul mort recent, aşa, la intervale de 5 minute? Prima dată, ochii i s-au căscat pe chipul prelung, uscat. A doua oară i s-au căscat şi mai tare şi a început să se foiască neliniştită în scaun. A treia oară şi-a pierdut cumpătul şi s-a ridicat în picioare. Domnule, e mort, ce nu înţelegi? Cum vrei să se mai întoarcă? a zis ea aproape ţipînd. Iar ultima dată cînd straniul şi sîcîitorul personaj a crăpat uşa şi şi-a vîrît chipul hidos, ca să întrebe iar dacă mortul nu s-a întors totuşi la birou, coana Lizica era acolo, cu un scaun de lemn ridicat în dreptul pieptului, privind peste ochelarii căzuţi pe vîrful nasului, gata să-l împungă. Fugi dom’ne de-aci, mare figură eşti! Era s-o omori pe biata femeie, a zis Bamba, în timp ce el, rîzînd, îşi pregătea o pînză, o dădea cu chestia aia care puţea înfiorător, după ce-o întinsese bine.

Bamba, scund şi pîntecos şi un pic peltic, era omul bun la toate. Meseria lui era mai mult o umbrelă care să-l apere de legea comunistă, care nu dădea voie nici unui cetăţean român să existe fără un serviciu – şomajul ieşea din discuţie, un concept capitalist… Oficial, Bamba era şofer de taxi. Însă menirea lui reală era să unească lumi, avînd conexiuni în toate mediile şi informaţii pe care le folosea cum numai el ştia să o facă. Era omul pe care îl căutai cînd aveai nevoie de orice fel de produs pe care comerţul nu ţi-l oferea, sau de orice fel de servicii şi de relaţii, dar şi omul care primea cu plăcere o invitaţie la filarmonică sau la teatru, îşi cumpăra cărţi pe care le şi citea, ştia o mulţime de lucruri, lăsînd cu gura căscată oameni educaţi. Bamba era plin de respect pentru artă şi pentru cei care o produc, aşa că-şi făcea veacul prin atelierul cui îl primea. Circulau despre el multe legende… de multe ori se băga singur în bucluc, dar, fiind un om atît de învîrtit, scăpa fără ponoase din belele. Se ştia că, atunci cînd lucra pe taxi, îşi lua cu el o carte şi căuta să nu fie deranjat pînă la sfîrşitul turei. O dată, oprit undeva lîngă prefectură, s-a trezit cu un grangur de la Partid în maşină. L-a rugat să se dea jos, pentru că e ocupat. Nu eşti ocupat, i-a zis grangurul, văd că stai. Şi dacă ai fi, nu-i nimic, eu sînt tovarăşul Cutărescu, sculă la Partid. Poţi să fii ce vrei matale, tu nu vezi că-s ocupat? Sînt ocupat cu Balzac. În cele din urmă, tipul de la Partid a început să-l ameninţe, i-a făcut figuri, aşa că Bamba a trebuit să pornească maşina, dar n-a rezistat mai mult de două străzi şi a rămas fără benzină. Fă-mi reclamaţie, i-a strigat el pe geam, cînd pe ăla l-a apucat bîţîiala lîngă maşină. Tu aşa crezi, domne, că-l las pe Balzac pentru tine? Cam aşa sunau legendele cu Bamba. Înainte să plece din atelier, mai apuca să spună: nea Vasile, dacă mai vrei benzină, să-mi spui acu’, cît îmi mai e dator urîtu’ ăsta de la PECO… şi vezi că vineri mă duc la Novaci să iau brînză de la ciobanu’ ăla de-l ştiu io. Mata nu vrei? Vrei şi nişte nuci? Miere? Aha… că era să uit… cînd mai vine pe-aci prietenu’ ăla cardiologu’, zi că am şi eu o vorbă cu el, pentru un băiat de pe la Circulaţie, că poate o omeneşte pe maică-sa…

Bun, duminica era ca-n tîrg… plin de lume… Dar în restul zilelor? În restul zilelor era linişte, pe aleile parcului te întîlneai doar cu ciori şi veveriţe şi cîteva bunice care-şi plimbau nepoţii. Iar din casa cu ateliere ieşeau sunete paşnice, aproape mute (cam ce fel de de sunete poate să scoată o pensulă întinzînd culoare pe o pînză?), şi eventual un pic de muzică de la un radio. Taică-tău îşi şterge pensula cu o cîrpă murdară, întărită de culori uscate, şi o pune într-un borcan cu apă colorată. Se lasă un pic pe spate şi îşi mijeşte ochii, îşi verifică dimineaţa de muncă. Apoi se ridică de la şevalet şi intră alături, la Sorin, a cărui privire ironică se mişcă vioi deasupra unei mustăţi răsucite – se plînge că e prea cald şi nu poate să lucreze. Sorin i-a fost elev. Sorin strînge lume duminica (medici, profesori, miliţieni, actori) cu nişte metafore suprarealiste interesante: paiaţe de cîrpă, funii înnodate – despre care cineva a zis, mai în glumă, mai în serios (în mod sigur cu jumătate de gură), că arată ca viaţa noastră. Apoi a intrat la Mircea, care şi el are o pereche de mustăţi lungi, plus o barbă îngrijită, o privire mai degrabă lirică şi o pipă din care scoate un fum aromat – pe care uneori i-l procură Bamba. Şi Mircea i-a fost elev, iar acum îşi şterge pensula (şi aruncă o ultimă privire în peisajul metarealist de pe şevalet), ca să-l întîmpine. Apoi coboară toţi la Marcel, care are barbă, dar te ţine la distanţă cu o privire care-i seamănă cu vorbirea, e ţepoasă – se poate să fie din cauză că Marcel e sculptor. Şi care se plînge că i-a ieşit… să mă ierte copilul ăsta aici de faţă… ceva pe pulă. De mă, Marcele, dacă n-ai grijă de ea şi-o laşi să umble pe unde nu trebuie, zice Sorin rîzînd. Tot acest turneu prin ateliere are o motivaţie administrativă, trebuie schimbată yala casei, pentru că hoţii au încercat iar să intre noaptea trecută… n-au intrat, dar au stricat uşa. Discuţia se prelungeşte în atelierul lui Marcel, plin de ciocane şi de piese grele şi lucioase şi de lut, apoi afară, în faţa casei. Aşa că singurul care strică aerul ăsta liniştit, de mijloc de săptămînă, eşti tu – fie călăreşti leii de piatră care străjuiesc intrarea la teatrul de vară, fie ţopăi pe băncile de lemn putred sau produci ecou pe scena părăsită, plină de rahaţi mumificaţi, fie începi să baţi o minge de unul din pereţii casei (pe care e desenat cu cretă un fileu), fie pur şi simplu sperii ciorile care ciugulesc din alee, zbierînd la ele.

Şi apoi vă duceţi la teatru, pentru că are o piesă în lucru şi trebuie să-şi facă treaba de scenograf. Ileana (sau Tamara, sau Nataşa), care tocmai vine la repetiţie, îl prinde în holul de la intrarea actorilor şi-l roagă să-i facă o modificare la costum: Ce întîmplare, pe tine te căutam… te rog frumos, salvează-mă… tu ştii că în actul doi, în scena a doua, trebuie să intru pe fereastră… ei, faldul de la rochie se agaţă de fiecare dată de giurgiuvea… e ceva acolo în fereastra aia care agaţă. Nu pot să fiu atentă şi la replică, şi la rochie… dacă mai repetăm de două ori cu costume, ajung la avanpremieră în jupon şi o să zică tovarăşul ăla de la cenzură că nu sîntem oameni serioşi, rîde ea… Ce cenzură? Chiar şi tu, care eşti copil, ştii că înainte să fie văzut de public spectacolul trebuie să primească avizul unui tip de la Partid; stă singur în sală, înconjurat, poate, de cîţiva oameni din teatru implicaţi în producerea piesei, şi urmăreşte cu atenţie să nu scape la public chestii aluzive, subversive, interpretabile la adresa regimului, sau chestii care se substituie moralei socialiste. Cam asta era treaba cenzurii, să-şi de avizul.

În atelierul din teatru pe care îl împarte cu Viorel, celălalt scenograf, mirosurile sînt blînde… mirosul catifelat al creioanelor proaspăt ascuţite sau cel de aracet şi de carton ori de revelator foto. Viorel, care stătea la masa lui şi făcea fie nişte schiţe de costume, fie o machetă de decor, ridica privirea: Ura, Vasile! Bă, ce-a crescut fiu-tu! Mă… tu eşti fericit, ai ieşit de la tîmplărie cu decorul, ţi-a făcut croitoria costumele, ce mai cauţi pe-aci? Auzi, da’ hai să-ţi zic una… ne-a venit hîrtie de la primărie, anul ăsta trebuie să facem iar spectacolul pentru 23 August. Rîd amîndoi complice. Pentru că în trecutul lor comun exista acea poveste, de pe vremea cînd erau doi tineri scenografi abia aterizaţi în oraş. Tovarăşul cu propaganda de la prefectură, un tip care se numeşte Ilie, fost ciocănar în uzina Electroputere, i-a chemat la el în birou să le spună că le revine onoarea să pregătească pentru spectacolul – manifestaţie de 23 August carul alegoric care deschidea coloana principală. Numai că ei erau tineri şi vara a fost lungă, au ţinut-o în nişte chefuri deloc onorabile la restaurantul de pe lacul Giormane, un loc popular de agrement la vreo 20 de kilometri de oraş, şi cînd a venit vremea să-i prezinte tovarăşului Ilie rezultatele, l-au dezamăgit. Cum, nu sînteţi membri de partid? le-a zis el de după biroul din prefectură la care era aşezat şi i-a privit de parcă nici lui nu-i venea să creadă cu ce fel de oameni s-a încurcat. Păcat. V-aş fi sancţionat, acum ieşiţi repede afară. Nu puteau să fie membri de partid, pentru că amîndoi aveau cîte o vină capitală. Taică-tău era refugiat din Bucovina într-o vreme în care acest lucru însemna o mare ruşine faţă de poporul prieten sovietic care ne stătea în spinare şi care se afla în posesia provinciei româneşti în discuţie, iar Viorel avea la dosar un an de muncă silnică la Brăila în adolescenţă, pentru uneltire împotriva regimului. În mod ironic, chestia asta i-a salvat; nici lor nu le-a venit să creadă un asemenea noroc, aşa că nici măcar o clipă nu s-au gîndit să insiste cu explicaţii şi promisiuni de îndreptare a sabotajului prin indolenţă.

Cît timp ei fumează şi discută aşezaţi fiecare la masa lui de lucru, faci un inventar al locului: fotoliul scoică într-un pluş zebră e tot acolo, şi dulapul baroc cu vitrină, şi masa cu machete de carton unele peste altele, şi teancul de schiţe de costume, şi paradisul de piese mici şi exotice, ceasuri vechi sau resturi de la diverse aparate, şi cîteva gheme lipicioase de aracet aproape întărit şi alte gume de lipit, şi pozele în rame ciudate de carton, şi… hmmm, da, scaunul… scaunul ăsta cu spătar foarte înalt, scaun cu care era să-ţi spargi capul odată, încercînd să-i faci ceva, poate să-l răstorni, într-un moment de furie pe care nimeni nu şi-a explicat-o… poate pentru că era scaunul după care te-ai ascuns atunci cînd, imediat după divorţ, s-a supărat pe tine că nu l-ai aşteptat să vină să te ia de la şcoală şi te-ai dus la maică-ta, în casa care acum nu mai era a lui, iar el ţinea să spună la toată lumea care intra în atelier ce-ai fost în stare să-i faci? Da, scaunul cu spătar înalt care a fost ca un scut în ziua aia, şi de atunci n-ai vrut să te mai uiţi vreodată la el, decît, poate, ca să-ţi încaseze furia inexplicabilă…

Şi ca să nu-l mai sîcîi şi să poată să-şi termine treaba te trimite jos, la executanţi, să-ţi pierzi vremea cu ei. Cobori pe scara spiralată de fier şi dai peste Romică, îl găseşti suflînd cu pistolul de vopsit o uşă de decor. Romică, cel mai vesel om din lume, o veselie peltică, care miroase a votcă, te bagă în atelierul lor şi fie jucaţi bambilici pe masa lor de lucru, fie fotbal cu o minge de cîrpe pe care o scoate din dulapul de lemn acoperit cu reclame la Cinzano, la Nivea sau la Fa culese din Paris Match-uri sau din alte reviste occidentale. În mijlocul uşii de dulap, e o imagine a paradisului: o tipă cu un păr blond lung, îmbrăcată doar într-un slip alb, rătăcind pe o plajă caraibeană plină de umbrele de soare albe sau de stuf, reflexe argintii străfulgerînd de pe întinderea mării turcoaz, ea privind peste umăr spre cameră, în timp ce îşi ridică mai bine pe umăr coşul clasic de plajă. Lui Romică, oricît de multă veselie avea în metabolism, nu-i vine greu să te bată orice aţi juca, tu fiind cu mintea dusă pe o plajă de vis. Şi în cele din urmă apare şi taică-tău, care şi-a terminat treaba, aşa că, după ce traversaţi holul enorm de la depozitul de decoruri, trecînd prin seturi de uşi metalice, masive, ignifuge, şi urcaţi două etaje pînă în spatele scenei, coborîţi iar un etaj pe lîngă atelierul de la electrică şi ajungeţi în acel hol de sub scenă unde se află masa de ping-pong. Cine serveşte primul? te întreabă el, în timp ce montează fileul.]

*

Sîntem la locul de fumat, împart fructe celor patru sau cinci băieţi. Vorbim iar despre blugii Levi’s ai lui Bogdan, despre berea mea neagră cehoslovacă, despre perciunii lui Midge Ure şi despre alte chestii mişto. Vlad îmi face semn cu bărbia. Sîntem cinci, în ultima vreme sîntem foarte des cinci. Al cincilea e un tip îndesat din Timişoara, se numeşte Cojescu, ne bate la cap cu poveştile lui despre cantonamentele de judo, o temă care iese din registrul nostru. Dar asta nu e singura lui problemă. Uneori rîde, deşi nu sînt convins că ştie prea bine despre ce vorbim. Alteori el provoacă discuţiile. Mă uit la Vlad, care la un moment dat îmi face un gest scurt din bărbie: fii atent la ăsta! Cred că înţeleg ce vrea să spună, e un provocator, e omul cu urechile ca nişte ventuze, stă atîrnat de ele de pereţi şi aude la un kilometru. E turnătorul. Îmi vine greu să cred că aşa ceva e posibil, deşi e clar că ceva nu e în regulă cu el. Nu se potriveşte, şi cu toate astea insistă. În timpul ăsta, Bogdan îi dă înainte cu unchiu-său din America, cu un aer transpus, de copil care vorbeşte cu Moş Crăciun. Vrea atît de mult perechea aia de blugi Levi’s de Crăciun (cînd speră să ajungă acasă într-o permisie), încît, cînd vorbeşte despre ea, nu mai aude şi nu mai vede pe nimeni, pur şi simplu faţa i se luminează de parcă în interiorul lui s-ar aprinde un bec. Urmez eu cu minunile cehoslovace: bere neagră, ciorchini de banane, Praga luminată noaptea ca un pom de Crăciun, miracole. Subiectele vin unele după altele ca de la sine şi ne dau un fel un fel de ameţeală – aproape că ai putea spune că ne-am creat un obicei, aşa cum ţăranii din Bolivia mestecă frunze de coca.

Îmi vine rîndul să fac planton, sînt tura a treia. De la trei la şase dimineaţa, frec bocancii camarazilor pe holul din faţa dormitoarelor (o datorie de onoare pentru un tovarăş ostaş planton) şi mă ţin de o carte, un manual de limbă engleză despre care am convingerea că îmi va folosi la ceva, dacă voi scăpa vreodată de aici. Mă întrerupe un maior care vine în control. Sar brusc de pe scaun şi îi turui protocolul obişnuit. Din cauză că mintea mi-e în altă parte, îl uluiesc încurcîndu-i gradul şi salutîndu-l cu un ceremonios „Cu stimă şi respect“ (fluturînd după el mîna, ca după vecinul de palier). Dar nu se supără, mă lasă să-mi văd de ale mele. Sînt într-un moment de inspiraţie şi am convingerea că publicul din visul meu urmează să-şi primească mesajul. Some of them are flying too high, some of them ar flying too low. But most of them are flying too… aici e partea cea mai nasoală, reflectorul nu-mi dă voie să văd sala, trupa reia secvenţa, văzînd că frontman-ul are probleme cu versurile… Bun. But most of them are flying too… in the middle? In between? Nu-mi dau seama dacă e corect, probabil că mi-ar prinde bine mai multe lecţii de engleză din carte. În orice caz, urmează refrenul, o chestie goală, dar de mare efect – ceva care aduce o notă de mister. In Babylon, the magic town.

Însă momentul se strică, dormitorul începe să respire un miros acru prin uşa crăpată. Un miros de haine prăfuite şi ude, un miros de sudoare în frig, mirosul unor lipsuri esenţiale şi profunde, mirosul unei spaime, o spaimă caldă, cu nenumărate izvoare, mirosul unei grămezi umane într-o noapte care pare obişnuită – aceeaşi veche noapte. Un miros care, cu fiecare zi, se impregnează în memoria afectivă, asociindu-se pentru vecie cu un sentiment de pierzanie. Visul meu se predă. Îmi închei tura de planton privind mişcarea abia vizibilă a acestor trupuri în care fiinţa trebuie trezită acum, pentru a se desăvîrşi prin absurd, prin abandonarea speranţei, aşteptînd rîndul la closet pentru a elibera prima urină a zilei.

Cum dracu’ se spune „sudoare“ în engleză?

Deşteptareaaa!

*

Se pare că zilele bune ajung la un sfîrşit. E din ce în ce mai toamnă şi pe aleile dintre dormitoare noaptea se instalează prea devreme. Iar ştirea venirii CI-stului încă nu şi-a risipit ameninţarea obscură. Mă întorc de la sala de mese, cînd cineva mă strigă din uşa corpului de gardă.

— Mă şmechere, ai fost ieri afară şi nu treci pe la tovarăşu’ veteran să dai ceva?

Mă zgîiesc prin întunericul chior, să văd a cui e silueta care abia se conturează. Nu am cum să nu fi auzit de Box, un tip ciolănos, ras în cap, cu o figură rotundă, ochi ascuţiţi şi un nas plat, sprijinit de o mustaţă firavă, de mongol. Reputaţia lui e sinistră, e dintr-o mahala a Bucureştiului a cărei faimă dubioasă atinge cote naţionale. Faptul că ştie despre mine chestii cum ar fi că ieri am ieşit din unitate amplifică spaima. Aş putea să mă fac că nu aud şi să mă duc mai departe, deşi ştiu că lucrurile nu rămîn aşa – sîntem tot ce poate fi mai diferit. Dacă mă opresc, e clar că o să pună mîna pe mine. Oricum ar fi, nu e bine. Aşa că mă ţin tare.

— N-ai cumva din întîmplare altceva mai bun de făcut?

Nu ştiu dacă mesajul i-a fost de ajuns sau l-a stîrnit şi aroganţa care mi-a ieşit aproape de la sine. În trei secunde sînt în holul corpului de gardă, unde a reuşit să mă aducă îmbrîncindu-mă. Vrea să-mi tragă un pumn, dar e telefonat şi mă feresc. În corpul de gardă, alţi veterani îl zgîlţîie bine pe un răcan din altă baterie. Îl ştiu, e un tip destul de moale, e de undeva din Banat. Se amuză în timp ce el face genuflexiuni cu trei valize de lemn în braţe, e transpirat şi i se citeşte spaima pe chip. Şi la el au venit părinţii duminică, aşa că s-a văzut nevoit să le prezinte tributul, o plasă cu cîrnaţi de casă şi un borcan de carne în untură. Afumătură cu usturoi… aproape că vezi mirosul în spaţiul încăperii mici. Veteranii se îndoapă şi se distrează privindu-l cum se chinuie să execute comenzile lor aberante. Cînd mă văd, nu par prea fericiţi. Box e lacom, treaba nu mai e amuzantă. Dar el nu se lasă, mă împinge înăuntru şi îmi aruncă o cîrpă să spăl pe jos – conform ritualului de umilire, evident, Box nefiind de felul lui un maniac al curăţeniei. Mă gîndesc că, iată, am aflat, lucrurile astea nu sînt o exagerare, se întîmplă. Scap de acolo, pentru că unul din veterani îmi ia apărarea. Am vorbit cu el în primele zile, e un tip din Cluj, i-am zis că ştiu Clujul, am rude în zonă, trăncăneam aiurea deasupra unui sac de cartofi la bucătărie. Părea un tip de treabă, poate chiar e, se lasă tîrît de anturaj sau poate s-a nimerit pe-acolo. Dar Box nu se dă bătut. La stingere, mă trezesc cu el în dormitor. Nu-i deschid valiza decît după ce aproape că-mi strică balamaua închizătorii, pentru că lacătul se încăpăţînează să nu cedeze cînd se lasă pe el cu tocul bocancului. Îmi ia două conserve de şuncă şi una de pateu, două pachete de ţigări şi hîrtia igienică. Dimineaţa, la deşteptare, bocancii mei nu mai sînt în rastelul de la intrarea în dormitor. Mărimea 45, sînt o marfă rară, am bănuiala că tot el mi i-a furat cîndva în timpul nopţii, aşa cum părea cuprins de un paroxism maniacal. Caporalii se miră, deşi toată lumea ştie că o astfel de captură se schimbă în mod curent pe un kil de ţuică la ciobanii care îşi pasc animalele în jurul unităţii. Şi, pentru că în magazia de echipament a unităţii nu se mai găseşte altă pereche mărimea mea, fac armata în papuci.

De fapt, nu pot să fac armata în papuci. Lipsa bocancilor e ca o infirmitate, sînt consemnat la zona dormitoarelor, pot cel mult să dau o mînă de ajutor la bucătărie, pentru că nu am voie să intru în dormitor. Cîteva zile, pînă cînd maistrul militar care răspunde de magazie face comandă la garnizoana din oraş pentru o altă pereche mărimea mea, mă învîrt fără scop, cu picioarele aproape îngheţate, pe aleile în marginea cărora s-au adunat frunze, salutînd ofiţerii care, la fel ca mine, se fac că au treabă.

Deodată, parcă sînt prea mulţi. Umblă preocupaţi, cu servieta după ei, ca să se închidă într-un birou şi să-şi scoată din ea sticla de vinars. Unul îmi spune să nu stau, să fac ceva cu frunzele alea din alee, ba chiar îmi dă o greblă în acest scop. De ce? Eu îţi spun ţie să-ţi iei o slujbă, să te laşi de băut, să te aduni un pic? Ce meserie o fi asta să faci din nişte oameni incomplet – unii aproape deloc – educaţi nişte maimuţoi cu deprinderi ciudate: ajung să bată la uşă nu doar cînd intră într-o cameră, ci şi cînd ies din ea?

Se pare că viaţa în papuci mi-a stricat moralul. Se pare că absenţa celorlalţi şi lipsa unei ocupaţii mi-au dat voie să văd şi mi-au relevat absurdul nu atît al situaţiei, cît al condiţiei umane în general – umblînd adus de spate pe sub cei doi sau trei castani din care frunzele nu încetează să cadă, dîndu-mi de lucru la nesfîrşit, o prefăcătorie perfectă. Sînt prins într-o capcană: mă simt vinovat şi pentru că fac ceva, şi pentru că, de fapt, nu fac nimic.

Un an şi patru luni? CÎT? Băga-mi-aş…

*

Poate ca o compensaţie pentru toate aceste mizerii, maistrul militar de la magazie mă premiază cu o pereche de bocanci noi-nouţi, cu şireturi. Sînt bocanci de paraşutist, din piele, nu precum cei obişnuiţi, cu catarame, dintr-o muşama oribilă care imită pielea. O face cu zgîrcenie, se vede pe faţa lui ridată că îi pare rău. Iar eu mă simt de parcă aş primi un premiu nemeritat, aproape că mă simt vinovat. Mă simt vinovat de parcă asta mi-am dorit toată viaţa, să fiu aici, să servesc patria în papuci, încercînd să par umil şi recunoscător. În întunericul din fundul magaziei, faţa gravă pe care mi-o întoarce are ceva din iconografia creştină.

— Ai grijă, zice el, soldatul ar trebui să dea dovadă de responsabilitate faţă de efectele lui.

Da. Poate cu bocancii ăştia noi în picioare o să înceapă să-mi placă în armată. Poate.

— Se zice că prin ăştia de piele nu trece apa, dacă îi dai bine cu cremă, îi răspund ignorînd sfatul lui, fîţîindu-mă încoace şi încolo şi privindu-mi admirativ încălţămintea de lux.

Îl las privindu-mă cu milă şi mormăind acru, în vizuina lui insalubră, îngropat sub un morman de efecte.