Aurora Liiceanu

PATRU FEMEI,
PATRU POVEŞTI

cu o contribuţie
de Antoaneta Taneva-Nandriş

Editura Polirom
2010

© 2010 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, Bl. B3A, sc. 1, et. 1, sector 4, cod 040031

O.P 53, P.O. BOX 1-728, 030174

- 

ISBN eBOOK: 978-973-46-2157-6

ISBN: 978-973-46-1647-3

Redactor: Adrian Şerban

Coperta: Carmen Parii

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepseşte penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

AURORA LIICEANU doctor în psihologie, a lucrat în cercetare şi a predat psihologie la diferite universităţi din Bucureşti, dar şi la UQAM (Canada) sau EHESS (Franţa). În prezent, este cercetător senior la Institutul de Filosofie şi Psihologie „Constantin Rădulescu-Motru” din cadrul Academiei Române. De aceeaşi autoare, la Editura Polirom au apărut Rănile memoriei. Nucşoara şi rezistenţa din munţi (2003), Prin perdea (2009) şi Rendez-vous cu lumea (2010).

Antoaneta Taneva-Nandriş s-a născut în Bulgaria. A studiat filologie română şi bulgară la Universitatea Sf. Kliment Ochridsky din Sofia, unde a fost şi lector de limba şi literatura română între anii 1995 şi 1998. Şi-a susţinut doctoratul în 1996, la Universitatea din Bucureşti, cu o teză despre Marin Preda. S-a reîntors în România în 2002, cu o bursă New Europe College. De doisprezece ani locuieşte în Anglia, la Oxford, şi susţine un curs de literatură română, bulgară şi universală la colegiul St. Clare.

Nimic nu e mai adevărat decât concretul…
O poveste de viaţă, izolată şi dezvoltată, este deci un obiect
ambiguu, plutind între ştiinţă şi literatură.

Michel Leiris, L’Afrique fantôme, 1934

Femeile au o mai mare cantitate de sentimente decât bărbaţii.

Dan C. Mihăilescu

Cuvânt-înainte

Am fost tentată mult să caut trei femei care să se definească prin viaţa lor, prin ceea ce au dorit ele nemăsurat de mult. Ceva care să fie ca nişte sindroame. Am pornit de la ceea ce sunt – dincolo de geografii, de timp, de sex, de cultură – cele trei mari dorinţe ale oamenilor: puterea, iubirea şi banii. Desigur că una dintre aceste trei dorinţe este cea mai puternică, dar ea nu le anulează pe celelalte, ci doar le face mai palide. Cea mai puternică este dorinţa care le-a dominat viaţa. Şi le-am găsit...

Putem numi aceste dorinţe ale lor dimensiuni ale vieţii. Astfel, pe cele trei femei le putem defini, în termeni de dominantă, ca femei unidimensionale. Fără îndoială că există şi bărbaţi unidimensionali. Am spus că aceste dorinţe sunt dincolo de sex.

Dar, discutând acest subiect cu prietena mea Antoaneta Taneva-Nandriş, ea a rămas pe gânduri şi, după un timp, a găsit o a patra dimensiune. Aventura. Mai precis, cazul unei femei – repet că şi un bărbat poate face aşa ceva – care îşi doreşte să aibă mai multe vieţi în aceeaşi viaţă. Această femeie nu este însă multidimensională. Mai degrabă viaţa ei este o sumă de fire împletite, ce formează un fel de şnur.

Aşa se face că celor trei femei li s-a alăturat o a patra. În acest fel, putem spune că cele patru vieţi sau poveşti de viaţă sunt patru sindroame: al banilor (bogăţiei), al iubirii, al puterii şi al aventurii.

Cele patru femei se aseamănă prin intensitatea dorinţei lor, prin înverşunarea cu care au dorit să-şi trăiască viaţa pusă în slujba unui câştig personal. Totuşi, cele trei femei unidimensionale formează o triadă care se deosebeşte de cea de-a patra femeie. De ce? Pentru că ele au vrut o viaţă anume, pe când cea de-a patra a vrut mai multe vieţi, mai multe versiuni, sau alternative, sau opţiuni. Această a patra femeie, mereu neliniştită, mereu dezlănţuită, a realizat în viaţa ei ceea ce astăzi numim vieţi sau identităţi virtuale. Numai că ea nu a trăit aceste vieţi în imaginar, ci chiar în realitate. Un curaj pe care mă întreb câţi dintre cei care îşi etalează în virtual o identitate dorită l-ar avea pentru a putea trece în realitate. Câţi dintre aceştia încearcă să-şi rezolve frustrările, fantasmele în virtual, necoborând în viaţa reală? Între real şi imaginar e o distanţă. Dar este oare şi o frontieră? Poţi oare să evadezi fluierând şi să te întorci în realitate, în viaţa reală fără nici o mişcare a sufletului şi a minţii, într-o absolută inocenţă?

Cea de-a patra femeie, care exprimă sindromul aventurii, a împins imaginarul în real, trăind vieţi reale multiple. Cu o singură limită, imposibil de depăşit: vieţile nu puteau fi simultane. Această femeie intra în scena vieţii ei schimbându-se mereu, cu alte dorinţe, cu alte patimi, cu alte vise, cu alte amăgiri, cu alte iubiri… Am putea spune că ea a făcut pactul cu aventura, că a trăit în realitate, pe când toţi cei pe care îi vedem astăzi, oamenii de acum, că se aventurează doar în virtual nu au făcut şi nu fac acest pact.

„Lee Miller, cea de-a patra femeie, le completează totodată pe Coco Chanel, Elisaveta Bagreana şi Cecilia Cuţescu-Storck, cele trei din urmă fiind portrete narative semnificative ale dominantelor rezumate în conceptele de bani, iubire şi putere. Acestea ne domină, e adevărat, suntem atât de imperfecte… Şi totuşi, mi se pare că există o a patra dimensiune a acestei condiţii sublimate, sau estompate, depinde de cum o privim şi o pătrundem. Lee a fost contemporană cu avangarda modei lui Coco, cu tenacitatea poeziei lui Bagreana, cu sminteala artistică şi feminismul Ceciliei. Lee intră în dialog cu aceste trei femei exemplare prin înţelegerea proprie mai pronunţată a aventurii ca o a patra dimensiune a spiritului liber– profund fragmentat, contradictoriu, nepoliticos uneori, dar impresionant şi autentic, şoptindu-ne la ureche că imaginaţia vieţii poate fi nemărginită, numai să avem curajul de a-i încerca «bunătăţile» imense.

Precum în artă, la fel şi în viaţă, ne-ar putea spune poveştile exemplare ale celor trei femei alese de mine. În schimb, aventura ar fi un concept care cuprinde avatarurile lui Lee Miller“ – adăugată de Antoaneta Taneva-Nandriş şi ataşată de Coco, Liza şi Cecilia asemenea unui al patrulea muschetar. „Conceptul şi conţinutul lui concret – cuvântul devenit carne, în cazul lui Lee – tind să ne plimbe printr-o bună parte a secolului trecut, un secol oribil din punct de vedere istoric, totuşi unul de o extremitate artistică şi intelectuală al cărei sens de libertate interioară produce în noi o profundă nostalgie.“ Antoaneta Taneva-Nandriş crede că Lee Miller se joacă cu aventura părînd că o ia în serios, precum Experienţa se vede superioară Existenţei. „Arunc aşadar cronologia pe fereastră“ este felul în care Lee Miller a făcut-o să vadă viaţa.

Antoaneta Taneva-Nandriş descrie minunat călătoriile lui Lee Miller prin România, călătorii pe care un străin – poate chiar şi cineva de-al locului – nu le-ar fi putut face dacă nu i-ar fi cunoscut pe Harry Brauner, marele folclorist, şi pe Lena Constante, soţia lui, ambii atât de buni cunoscători ai „României profunde“, am spune astăzi, şi atât de mult victimizaţi de regimul comunist. Ceea ce i-au arătat ei lui Lee a meritat, pentru că ochiul ştia să vadă ceea ce atât de mulţi nu vedeau.

Cele trei femei alese de mine sunt: Coco Chanel (1883-1971), Elisaveta (Liza) Bagreana (1893-1991), Cecilia Cuţescu-Storck (1879-1969), iar cea de-a patra e Lee Miller (1907-1977).

Introducere

Unii oameni obişnuiţi sunt atraşi ca fluturele de lampă de cei cu titluri, de cei bogaţi, de cei care sunt „cineva“. Atracţia este atât de mare încât, în mod paradoxal, ei devin lămpi. Nu se ard.

Sunt oameni pasionaţi de a citi biografii, dar care, de obicei, se mulţumesc cu ceea ce scrie un singur biograf. Desigur că acest biograf vede, în felul lui, viaţa cuiva. El oferă cititorului o percepţie personală şi acest lucru este adesea neglijat sau uitat de cel care citeşte. Tentaţia cititorului de a lua drept bune cele scrise de biograf, de a uita că ceea ce el scrie este rodul unei subiectivităţi e mare. Cititorul uită că ceea ce autorul unei biografii selectează şi interpretează din viaţa fiinţei pe care o descrie este doar o interpretare, un fel de a vedea viaţa cuiva. Uneori, cam tehnic.

Astăzi, se poartă poveştile de viaţă şi termenul „biografie“ pare să fie folosit mai rar. Pare prea academic. Ne face să ne gândim la date precise, la cronologie, ni se pare un fel de „cadastru“ al vieţii cuiva. Dar poate că biografiile sunt mai credibile, mai serioase. Poveştile de viaţă, în schimb, ne trimit la basme, la ceva în care precizia nu este urmărită cu obstinaţie, în care unele lucruri sunt neglijate, iar altele exploatate pentru că incită emoţionalul cititorului şi-l invită în mod subversiv la a trăi pe lângă cel povestit. Biografia pare un veşmânt prea sobru, cu linii drepte, fără accesorii, pe când o poveste de viaţă e ca o rochie cu volane, pe care le mişcă mintea celui care o scrie, aşa cum vrea el, aşa cum vede şi simte. Poveştile de viaţă fură uneori cititorul.

Am citit biografii care arată ca un caleidoscop. Fiecare dintre cei care învârtesc caleidoscopul vede o altă imagine, deşi toţi îl mişcă la fel. Totuşi, când citim biografii, există consensuri oarecum solide, ca şi cum diferiţii autori se întâlnesc şi cad de acord că persoana pe care o prezintă cititorilor este într-un anumit fel. Ca şi când imaginile caleidoscopului, deşi diferite, se întâlnesc undeva.

Există şi biografii în care ceea ce se spune despre cineva este contradictoriu. Există biografii bazate pe interviuri, pe contactul direct cu cel căruia i se scrie biografia, sau biografii scrise de persoane care au avut relaţii personale, uneori chiar intime cu o anume persoană, şi acest lucru pare să fie un atu serios pentru ceea ce numim credibilitate, poate să dea biografiei un capital de credibilitate. Aceşti autori de biografii au fost în preajma celor despre care scriu. Alteori, despre viaţa cuiva apar fapte înfăţişate de cineva care-şi scrie propriile memorii şi care în cursul vieţii a întâlnit şi a cunoscut îndeaproape alte persoane, le-a fost prieten sau le-a iubit.

Există însă şi ceea ce psihologii numesc dezirabilitate socială, adică dorinţa celui intervievat,
a celui căruia cineva îi cere să-şi povestească viaţa, de a se pune într-o lumină favorabilă, nedezvăluindu-şi defectele sau acele trăsături de personalitate şi comportamente pe care un cititor le-ar dezaproba.

Această înclinaţie a celui intervievat e un amestec de calcul conştient şi de tendinţă subconştientă. El nu este vinovat că minte sau, mai corect spus, nu este vinovat că distorsionează faptele pe care le relatează. El minte onest. În fond, cu toţii ştim că avem şi o lume a secretelor, a lucrurilor, a gândurilor pe care doar noi le ştim, care nu se dezvăluie. Ele sunt de „uz intern“. Mai trebuie spus că îi minţim pe alţii şi ne minţim şi pe noi. Uneori ştim că minţim, alteori nu ştim. Am putea spune că uneori minţim fără să ne dăm seama, chiar credem sincer ceea gândim despre noi sau despre alţii. Până la urmă, totul pare să fie o construcţie a unei legende.

Chiar dacă mai mulţi oameni scriu despre acelaşi cineva, deci acest cineva este o constantă, ceea ce scriu ei reiese dintr-un raport diferit. Căci raportul implică două părţi, iar dacă una dintre părţi este constantă, aşa cum am spus, cealaltă parte este mereu alta. Şi astfel, relaţia celor doi e mereu alta. Ea poate fi empatică, atunci când între cel care scrie şi cel căruia i se descrie sau povesteşte viaţa există o afinitate, o apropiere, poate chiar o simpatie. Dar poate fi şi distantă, mai rece, mai frigidă. În faţa unui autor de biografie care a avut contact direct cu cel căruia vrea să-i povestească viaţa se poate afla o persoană mai deschisă sau mai închisă, mai dezvăluitoare de sine sau mai cenzurată. Ca şi cum aceste persoane sunt fotografiate cu aparate diferite. Oare există asemănări între tehnica fotografiei şi cea a povestirii, a interviului? În fond, obţinem tot imagini, unele vizibile, altele doar în mintea noastră.

Am ales patru femei despre care am citit fără a epuiza ceea ce s-a scris despre ele. Eu şi, cred, şi Toni Taneva-Nandriş nici măcar nu ne-am propus să citim tot, nici nu am considerat că este necesar, pentru că până la urmă tot noi vom aranja informaţiile astfel încât să ni se pară că ceea ce obţinem este o imagine pe care o avem despre cea despre care scriem. Este ca în acele jocuri de copii, puzzle-uri, în care cauţi ca piesele să se potrivească şi să dea o imagine cu sens. Sensul pe care îl dă cineva care scrie despre viaţa cuiva este sensul din capul lui. Ca atare, oricine scrie despre cineva îşi asumă construcţia pe care o realizează şi nu trebuie acuzat decât dacă nu respectă ceea ce înseamnă cifre, date concrete, cronologii. În rest, este liber să „delireze“, dar să spună cu onestitate: „aşa văd eu lucrurile“. Aşa că, la un moment dat, a fost necesar să ne oprim din a mai căuta surse.

Se spun multe despre legendele create de chiar cel sau cea care este eroul sau eroina legendei. Despre unele se demonstrează că ar fi adevărate sau că au bucăţi de adevăr, altele par să fie o mare colecţie de invenţii. Sunt mulţi cei care „înfloresc“ în bine datele autobiografice, pentru că, aşa cum susţin psihologii, egoul ideal este prezentat în locul celui real.

Există uneori părţi ale vieţii – de obicei, copilăria şi prima tinereţe – care îi sunt defavorabile eroului, pe care el sau ea le-ar fi dorit altfel. Adesea, ele sunt uitate, intenţionat sau nu. Există şi date care pot fi controlate, arătându-i cu degetul pe eroină sau pe erou ca autori siguri ai mistificării propriei biografii.

La noi, cred, copiii mici încă mai învaţă – de la bunici, mai ales – acea poezioară care spune cam aşa: „Căţeluş cu părul creţ/ Fură raţa din coteţ/ El se jură că nu fură/ Eu l-am prins cu raţa-n gură“. Deci, în poezioară, atât căţeluşul, cât şi cel care-l prinde „cu raţa-n gură“ trebuie să fie contemporani. Dar, uneori, pe cel care-şi cosmetizează propria poveste de viaţă nu-l mai poţi prinde „cu raţa-n gură“. Nu-l mai poţi trage de mânecă.

Aşa s-a întâmplat cu biografia sau povestea vieţii Helenei Rubinstein, pusă în paralel cu cea a Elizabethei Arden, ambele considerate ca poveşti de viaţă ale unor vanităţi feminine combinate cu geniul marketingului. Autoarea acestei fascinante cărţi – intitulată War Paint. Madame Helena Rubinstein and Miss Elizabeth Arden. Their Lives, Their Times, Their Rivalry şi apărută în 2004 –, Lindy Woodhead, a muncit mult pentru a o scrie. A călătorit în India, Egipt, America, Irlanda şi Franţa şi a stat un timp în Polonia pentru a găsi documente privind viaţa Helenei Rubinstein, a căutat în arhive despre ambele femei, a citit nenumărate scrisori şi corespondenţa lor de afaceri, a contactat urmaşii acestor mari regine ale industriei frumuseţii, a întâlnit persoane care deţineau documente private sau publice, a cerut informaţii şi materiale de la multe biblioteci, de peste tot pe unde aceste două femei au trecut. Condiţiile de astăzi fac ca informaţiile să poată fi controlate. Aşa a reuşit ea să argumenteze că ele au minţit sau, mai elegant spus, şi-au „cosmetizat“ propriile vieţi. Doar se ocupau de industria frumuseţii, iar o biografie poate fi şi ea „fardată“! Lindy Woodhead a aflat că în Cracovia, la acea vreme, fetele nu erau primite la universităţi, deci nu puteau fi doctoriţe, iar bărbaţii trebuiau să ştie limbi străine, inclusiv latina, pentru a deveni doctori. Faptul că Helena Rubinstein se fotografia în halat alb nu făcea decât să întărească o imagine neadevărată, dar prin care ea câştiga prestigiu şi credibilitate profesională. Cu limbile străine era însă mult mai greu. Lipsa abilităţii de a vorbi limbi străine ajunsese un fapt public, dar ea, fiind isteaţă, ştia să tacă. Amnezia ei selectivă în privinţa originii foarte modeste se combina minunat cu obsesia de a colecta lucruri scumpe şi, mai ales, de a se împodobi excesiv cu bijuterii pentru a-şi etala bogăţia.

Putem face apropieri între Coco Chanel şi Helena Rubinstein sau Elizabeth Arden, pentru că toate au fost foarte sărace, venind din familii cu mari dificultăţi economice, şi pentru că toate se înscriu în acea categorie de oameni care nu uită niciodată că au intrat în viaţă „pe scara de serviciu“, că au simţit umilinţa sărăciei şi complexele pe care aceasta le dezvoltă. Nu la toţi, dar la mulţi.

Unii biografi folosesc chiar afirmaţiile făcute de cei despre care doresc să scrie, apărându-se astfel de eventualitatea unor critici. De pildă, Marcel Haedrich a scris o carte care se numeşte Coco Chanel secrète, în 1971, bazându-se pe discuţiile purtate cu Coco Chanel atunci când a întâlnit-o, în 1958, şi când ea avea 75 de ani. Marcel Haedrich o roagă să-şi povestească viaţa, spunându-i că reuşise totul în viaţă, şi o înregistrează pe magnetofon. Primele ei vorbe au fost: „Nici măcar nu ştiu dacă am fost fericită“. Cartea începe cu un citat din chiar spusele lui Coco Chanel: „Oamenii care au o legendă sunt de asemenea această legendă“. Dar Coco Chanel a petrecut un timp vorbind şi cu Paul Morand, mai înainte, în 1946, deci cu doisprezece ani în urmă, când era mai tânără şi ambii se aflau în Elveţia. Cunoscându-se de mult, ea l-a invitat la St. Moritz, la hotel, şi seri la rând i-a povestit multe despre viaţa ei. El şi-a notat tot ce-i spusese Coco Chanel şi a găsit aceste notiţe, foi îngălbenite de timp, după treizeci de ani. A scris o carte, numită L’allure de Chanel, în 1976, o carte foarte diferită de cea a lui Marcel Haedrich. O carte despre care, dincolo de observaţiile lui, crezi că e scrisă chiar de Coco Chanel, pentru că aproape totul este la persoana întâi. Poate că ea le-a spus acestor doi autori uneori aceleaşi lucruri, alteori lucruri diferite. Oricum însă, fiecare carte este fără îndoială percepţia celui care a scris-o. Şi cum autorii sunt diferiţi, şi percepţiile sunt diferite. În plus, Coco Chanel, deşi unică, aşa cum suntem fiecare dintre noi, era diferită în relaţia ei cu oameni diferiţi. Nimeni nu este acelaşi în relaţiile cu oameni diferiţi.

Este ştiut că nu există o carte scrisă de Coco Chanel despre ea însăşi, aşa cum există Fresca unei vieţi, în care Cecilia Cuţescu-Storck îşi povesteşte viaţa.

La un moment dat, am dorit să o adaug acestui trio pe Sonia Delaunay, cu care Cecilia Cuţescu-Storck are multe asemănări şi care împărtăşeşte de altfel şi cu celelalte femei la care m-am oprit acelaşi voluntarism şi aceeaşi dorinţă de a fi cineva, de a rămâne în memoria colectivă. Dar am preferat ca cele trei femei alese de mine să fie diferite în raport cu domeniul în care s-au afirmat, considerând că nu atât domeniul le-a favorizat, cât structura personalităţii lor, firea lor.

Toate acestea le scriu pentru a întări ideea după care fiecare vede altceva, deşi există şi elemente comune ale imaginilor pe care le avem noi, cititorii, despre o anumită persoană. Dacă aş face efortul de a găsi un singur cuvânt care să le unească pe aceste trei femei – Cecilia Cuţescu-Storck, Elisaveta Bagreana şi Coco Chanel – ale căror poveşti de viaţă le-am scris, care să le pună în aceeaşi categorie, dacă aş face efortul de a le asocia cu un singur cuvânt, acest cuvânt ar fi „înverşunare“, sau „pasiune“, sau „patimă“. Toate şi-au trăit viaţa cu înverşunare, dar fiecare şi-a exprimat şi a trăit înverşunarea în alt fel. Cecilia era înverşunată pentru că nu s-a născut bărbat şi a dorit cu patimă să aibă prestigiu, să aibă faimă, aşa cum, credea ea, numai un bărbat ar fi putut avea în acea vreme – a fost prima femeie profesor la Academia de Belle Arte din Europa, ne spune ea cu mândrie –, Liza era înverşunată să scrie poezii, să-şi cânte iubirea de viaţă şi iubirea de bărbat a femeii, iubire care pe atunci li se cuvenea doar bărbaţilor, iar Coco era înverşunată să fie liberă, independentă şi pentru acest lucru dorea bani. Mulţi bani. Înverşunare are şi cea de-a patra femeie – şi cred că toate patru au dat dovadă de o mare vitalitate. Lee Miller cred că a fost înverşunată pe discrepanţa atât de straniu de mare dintre micimea şi scurtimea destinului şi condiţiei umane şi uriaşa bogăţie şi splendoare a lumii şi a vieţii.

Dar, revenind la viaţă şi legendă, poate cea mai atrasă de ideea legendei a fost Coco Chanel, iar Paul Morand a notat foarte bine ceea ce credea ea că este viaţa ei şi ceea ce credea că este viaţa ei ca legendă.

Iată ce-i spunea ea acestuia: „Fiecare dintre noi are legenda sa, proastă şi minunată… la a mea… imbecilii şi artiştii, poeţii şi oamenii de lume au colaborat, ea este atât de variată, atât de complexă, atât de sumară şi de complicată în acelaşi timp, încât mă pierd. Nu numai că mă desfigurează, dar îmi şi recompune o altă faţă; când vreau să mă recunosc, n-am decât să mă gândesc la orgoliu, care-mi este viciu şi virtute. Legenda mea se reazemă pe doi pilieri indestructibili: primul este că am ieşit de nu se ştie unde: din music-hall, din operă sau din bordel; eu o regret; asta-i cel mai caraghios; al doilea este că sunt regina Midas“. A aurului. Voi reveni la ceea ce credea Coco Chanel că este orgoliul atunci când mă voi referi la ea.

Cele patru femei prezentate aici au avut, fireşte, vieţi diferite. Ele se raportează diferit la ceea ce o celebră vrăjitoare din Franţa, Hécate – numele unei zeiţe din mitologia greacă –, considera că ar atrage oamenii, indiferent de epocă, spaţiu geografic, sex sau cultură. Cu alte cuvinte, ce-şi doresc femeile şi bărbaţii dintotdeauna şi oriunde în lume. Trei lucruri îşi doresc oamenii: putere, bani şi iubire. Acestea nu se exclud între ele, ba dimpotrivă, se determină reciproc, iar odată ce există unul dintre ele, le atrage după sine pe celelalte. Poţi avea putere şi prin ea poţi obţine bani, poţi avea bani şi cu ei poţi cumpăra iubirea.

Cele patru femei, prin viaţa lor, scot în evidenţă că aceste dorinţe există, că mecanismele de a le realiza seamănă, dar şi că, deşi una dintre dorinţe este predominantă, celelalte nu rămân tocmai în umbră. Ce le leagă deci pe aceste femei, cum pot fi ele – atât de diferite una de alta – puse la un loc? Răspunsul pare să fie înverşunarea cu care caută să-şi îndeplinească dorinţele, ambiţiile, înverşunare care nu-şi găseşte niciodată liniştea, care rămâne undeva, dacă nu la fel de vie, ca atunci când ele îi simt prezenţa în adâncul eului, măcar viabilă, gata oricând să le tragă de mânecă şi să le facă să nu uite. Succesul obţinut nu le instalează în linişte şi eliberare, nu anulează înverşunarea, aşa cum naşterea eliberează femeia de copil, ca rod al ei. Înverşunarea nu este nicidecum „avortată“ pentru a deveni imediat resemnare, acceptare a neîmplinirii, ci devine insaţietate. Deci nici oprire şi nici luare de la capăt. Ele, aceste femei, sunt nesătule. Înverşunarea stă la pândă şi vrea ca înverşunata să nu uite să obţină ce-şi doreşte atât de mult.

Cecilia şi-a dorit glorie, prestigiu şi reuşită socială, iar toate acestea duc la putere. Liza şi-a dorit iubire şi nu a putut deloc accepta o viaţă fără iubire. Chanel şi-a dorit independenţă şi pentru acest lucru a vrut banii ei, nu ai altora. Lee şi-a dorit o viaţă trăită „cum îi vine ei“, ca o aventură strict personală. Toate au avut nevoie de libertate. În numele libertăţii câştigate au făcut şi compromisuri. Ceea ce le leagă nu este numai dorinţa, ci şi forţa nemăsurată a dorinţei. Toţi oamenii au dorinţe, în fond. Dar, la ele, dorinţa devenise obsesie. Ardoarea cu care doreau, patima cu care priveau piedicile. Ele şi-au dorit ceva „cu orice preţ“. O asemenea dorinţă puternică cere excese, temperament şi, adesea sau totdeauna, un sentiment foarte intim al singurătăţii. Au plecat la drum în viaţă cu un singur aliat: ele însele.

Iar dacă am căuta prima lor întâlnire cu viaţa, primele trăiri şi impresii, am vedea că lumea în care au deschis ochii, contactul dintre inocenţă şi realitate au fost diferite. Cecilia a avut o copilărie „corectă“, fără spaime, oferindu-i-se tandreţe, iubire şi atenţie. Liza a avut o copilărie fericită, aşezată între doi părinţi care se iubeau nespus. Coco a avut o copilărie nefericită, a simţit umilinţa copilului sărac, fără părinţi, fără rădăcini, tolerată fiind şi ştiind de mică faptul că nimeni n-o doreşte, că viaţa este o povară pe care trebuie să o poarte singură. Lee cea aventuroasă a fost violată în copilărie.

Întâlnirea dintre lumea în care intră un copil şi ceea ce are el ca predispoziţii, ca tendinţe rămâne mereu ceva plin de mistere. În ce o priveşte pe Coco Chanel, Paul Morand, încercând s-o înţeleagă, să găsească motivele comportamentului ei, ale trăsăturilor ei de personalitate, foloseşte expresia „misterul complexelor“. Pentru celelalte două femei este greu să găsim misterul personalităţii lor. Rămâne viaţa lor, felul în care şi-au trăit-o, odată ce s-au aventurat în geografia propriilor dorinţe. Până la urmă, Cecilia a avut putere şi prestigiu, Liza a întâlnit marea iubire, Coco şi-a arogat titlul de regina Midas, iar Lee a fost aventuroasă.

Au fost ele fericite? Uneori da, alteori nu. Sigur este însă că au ştiut ce-şi doresc în viaţă, „cu orice preţ“. Au ştiut şi când au obţinut ce-au vrut, dar le-a rămas căutarea care le-a făcut să alerge după mai mult, ca alergătorul de cursă lungă care nu se opreşte. Cursa lor a fost tot atât de lungă pe cât a fost viaţa lor.

De ce ele?

De ce femei? De ce doar trei şi apoi o a patra? De ce ele şi nu altele? Iată întrebări care m-au urmărit pe tot parcursul scrierii acestei cărţi şi care au continuat şi după ce a apărut a patra femeie. Una este româncă, una este bulgăroaică, una este franţuzoaică, iar a patra este americancă. Toate au umblat prin lume. Una a fost pictoriţă, una a scris poezii, una a fost fotografă şi una a fost modistă. Trei dintre ele au fost şi mame, una nu a fost căsătorită niciodată, alta a fost şi a avut şi o mare iubire, nu pentru multă vreme, alta a avut o relaţie lungă, legitimă şi o familie tradiţională, iar alta a avut o viaţă aventuroasă, schimbând bărbaţii, cum se zice, „ca pe ciorapi“, fără a cunoaşte însă şi relaţii longevive. Trei au avut studii, toate au umblat în medii culturale şi artistice, au fost chiar mondene. Doar despre una dintre ele s-au făcut filme.

Ce le apropie?

Toate au trăit în aceeaşi epocă. Trei au avut o viaţă lungă. Una a trăit 88 de ani, alta, 90 de ani, iar cea de-a treia, 98 de ani. Una a trăit numai 70 de ani. Iar acest lucru are importanţă, pentru că cine trăieşte mult are mai mult timp pentru construcţia minuţioasă a celebrităţii şi chiar a unei legende personale. Toate şi-au dorit succes, bani şi iubire. Cine nu-şi doreşte aşa ceva? Dar, de obicei, nimeni nu le are pe toate, şi nu întotdeauna şi le doreşte la fel de mult şi cu aceeaşi stăruinţă.

Ca oricare dintre noi, ele s-au confruntat în viaţă cu invidie, răutate, intrigi, trădare şi frustrări, dar au avut parte şi de bucurii, succese şi plăceri. S-au impus devenind excepţionale. Dar, pentru a ajunge unde doreau, pentru a obţine ce vroiau, şi-au gândit şansele, şi-au cântărit talentul, şi-au măsurat limitele şi şi-au confecţionat o imagine personală ca o frumoasă carte de vizită. S-ar spune că n-au avut cu adevărat prieteni, deşi păreau să aibă. Au avut multe relaţii, de tot felul, iar uneori au avut chiar prietenii profunde. Au avut un singur aliat fidel, propria persoană. Şi multă ambiţie, neîncetat.

Au intrat în arena vieţii înarmate cu dorinţa puternică de a ieşi din anonimat – deşi poate că nu acesta a fost cazul lui Lee –, gândindu-se cum să învingă obstacolele, nu s-au dat înapoi nici de la minciuni, nici de la seducţie sau manipulare, nici de la gesturi egoiste, situându-se, în acelaşi timp, în centrul vieţii culturale a epocii lor. Au avut „îndrăzneală“, iar îndrăzneala naşte, implicit, erori.

„Suntem ceea ce dorim: obiecte, fiinţe, stiluri de viaţă, experienţe“, spune Pascal Bruckner. Dar cine nu are aceste dorinţe? Şi de ce, dorindu-le, nu le avem toţi? Pentru că fiecare dintre aceste categorii– obiecte, fiinţe, stiluri de viaţă, experienţe – e un univers vast din care noi alegem sau, cu alte cuvinte, noi alegem ce dorinţe să alegem, sau „dorim dorinţe“ diferite. Şi chiar dacă ne apropiem în aceste alegeri, puterea dorinţei poate diferi, şi asta schimbă totul.

Viaţa lor cuprinde şi momente de îndoială, de tristeţe, de umilinţă, de incertitudine, de depresie, care însă nu le-au determinat să renunţe la ceea ce-şi doreau, ba chiar le-au îndârjit. „Cu orice preţ“ a fost mereu în mintea lor. Dacă n-ar fi fost aşa, ele ar fi fost doar o învăţătoare, o croitoreasă, o casnică provincială sau o fotografă.

Am scris trei poveşti de viaţă, am „umblat“ prin viaţa unor femei şi tot acest efort şi această curiozitate n-au reuşit totuşi să mă facă să găsesc reţeta succesului lor. Evident, cel mai trivial răspuns ar fi „aşa a fost să fie“ sau „aşa le-a fost soarta“. Dar acest lucru nu e adevărat. E adevărat ceea ce a spus Coco Chanel: „Nu ne învaţă nimeni cum să reuşim; succesul trebuie inventat“. Antoaneta Taneva-Nandriş a scris povestea vieţii celei de-a patra femei. Poate că alegerea acestor femei este simptomatică până la urmă. Poate ceva din noi a simţit că există o apropiere de ele, poate că oricât suntem noi, oamenii, de unici, simţim mereu că împărtăşim cu semenii noştri ceva, chiar dacă acest ceva nu este chiar la fel.

COCO

„A fi femeie nu este suficient pentru a epuiza definiţia unei persoane… eu nu devin unic decât uitând rădăcinile mele şi inaugurând o istorie nouă care nu-mi aparţine decât mie: «Spunem că este un spirit liber – spune Nietzsche– cel care gândeşte altfel decât în funcţie de originea sa, de mediul său, de starea şi de funcţia sa sau de opiniile care circulă în vremea sa». A fi liber, cu alte cuvinte, înseamnă a te smulge din naşterea ta…“ Venim de nicăieri, dar avem posibilitatea de a ne inventa vieţile noastre, de a le imprima un curs care nu este decalajul exact al moştenirii noastre.
Cel care triumfă, măturând toate obstacolele, se vede totuşi victima propriului succes.

Pascal Bruckner

Viaţa ca legendă,
legenda ca viaţă

Viaţa mea e istoria – şi adesea drama – unei femei singure, mizeriile ei, grandoarea ei, lupta inegală şi pasională pe care trebuia s-o ducă contra ei înseşi, contra bărbaţilor, contra seducţiilor, slăbiciunilor şi pericolelor care vin din toate părţile. Eu voi continua, fără soţ, fără copii, fără nepoţi, fără aceste fermecătoare iluzii, fără mirajele care ne fac să credem că lumea este locuită de alţii ca noi, să muncesc şi să trăiesc singură.

Coco Chanel către Paul Morand, în 1946,
la un hotel din St. Moritz, Elveţia

S-a scris foarte mult despre Coco Chanel. S-au publicat cărţi, i s-au luat interviuri, s-au scris lucruri adevărate. Dar şi multe lucruri inventate. S-au făcut filme. Ea însăşi a spus despre sine lucruri diferite, adesea contradictorii, încurcând anii, lăsând perioade misterioase în viaţa ei. Şi chiar şi atunci când povestea sau repeta nişte întâmplări trăite de ea unor oameni diferiţi – aşa cum erau Paul Morand şi Marcel Haedrich –, ele nu se potriveau întocmai.

Paul Morand a lăsat vocea ei să se audă tumultuos, aspru, vulcanic chiar, cum îi fusese viaţa, nu a contrazis-o, nu a insistat să afle date, ani, persoane. Marcel Haedrich a „tras-o de limbă“, uneori a insistat să afle amănunte, să obţină precizări, alteori a dorit să controleze ceea ce deja se ştia sau îi spusese ea, căutând în arhive. Paul Morand nu şi-a pus problema adevărului vorbelor ei. Marcel Haedrich era însă suspicios. Primul era scriitor, celălalt jurnalist. Se spune că ceea ce a povestit Paul Morand despre Coco Chanel, în cartea sa scrisă însă la persoana întâi, ca şi cum ar fi scris-o chiar Coco Chanel, este cea mai strălucitoare operă ce-i este consacrată.

Autorii – Paul Morand şi Marcel Haedrich – au purtat conversaţii cu ea în timpi diferiţi, primul în 1946, celălalt în 1958. Primul o cunoştea din tinereţe, petrecuse cu ea şi cu prieteni comuni. Celălalt apelase la un coleg ca s-o cunoască şi să-i ia interviuri, făcând înregistrări, şi, deşi era redactor-şef la Marie Claire, nu ţinea rubrica de modă. Primul cunoştea multă lume, era un fin observator şi un minunat povestitor. Celălalt nu trăise în aceeaşi lume cu Coco Chanel, aşa cum o făcuse Paul Morand, o lume pe care acesta din urmă o considera formată din 700 de privilegiaţi parizieni, o adevărată elită artistică şi intelectuală a Parisului. Paul Morand era apropiat ca vârstă de Coco Chanel, Marcel Haedrich i-ar fi putut fi fiu. Avea o mamă de vârsta lui Coco Chanel atunci când a început să se întâlnească cu ea şi să-i înregistreze amintirile şi ideile despre lume şi viaţă.

Coco Chanel i-a spus lui Haedrich: „Eu nu mai sunt cea care am fost. Voi rămâne cea care am devenit“. Pe el însă l-a interesat foarte mult cine fusese Coco Chanel, şi chiar a căutat în arhivele locurilor prin care ea a trecut în copilărie. Aşa a aflat că o sumedenie de lucruri nu se potrivesc, că toată copilăria a fost fabricată de ea, folosind ceea ce citea în romanele-foileton ale vremii. Nu trebuie să uităm că acea copilărie pe care şi-a inventat-o nu era nici ea prea fericită, fiind copilăria unei fetiţe fără părinţi. Dar şi aşa era departe de copilăria ei adevărată. Ceea ce spunea despre copilărie erau întâmplări umilitoare, dar totuşi departe de umilinţele mult mai mari pe care le-a trăit în realitate, ca un copil abandonat într-o mănăstire, hrănit şi crescut din mila publică, orfan de mamă şi părăsit de tată. Coco Chanel a intrat în viaţă „pe uşa din dos“, soarta n-a favorizat-o deloc, iar acest lucru a făcut-o să fie ambiţioasă, necruţătoare, luptătoare şi, în final, victorioasă. Explicaţia ei e simplă: „Am fost un copil revoltat“. Orgoliul a fost „cheia caracterului meu dificil, a independenţei mele de ţigancă, a nesociabilităţii mele; el este de asemenea secretul forţei şi reuşitei mele; este firul Ariadnei care mi-a permis să mă regăsesc mereu“.

Mătuşi imaginare
în loc de orfelinat

Legenda are o viaţă mai puternică decât persoana; realitatea e tristă şi se preferă mereu acest frumos parazit care este imaginaţia.

Coco Chanel către Paul Morand, 1946

„Nici o copilărie nu a fost mai puţin tandră ca a mea“, susţine Coco Chanel. Iar acest lucru este cu siguranţă adevărat, chiar dacă ea a încercat să evite să vorbească despre mizeria copilăriei, despre sărăcia şi lipsurile ei, şi a inventat două mătuşi bine situate material, făcând parte dintre cei pe care i-am putea considera fermieri din clasa de mijloc. Aceste mătuşi nu erau foarte bogate, fără să fie însă nici sărace, aveau din ce trăi şi respectau normele orăşelului în care locuiau. Ca să existe aceste două mătuşi – care, foarte semnificativ, în nici o amintire de-a ei nu au nume – trebuiau să lipsească părinţii. Această lipsă impunea căutarea unor rude care să înlocuiască orfelinatul la care au ajuns atât ea, cât şi surorile ei. Coco nu spune nimic despre fraţii săi, deşi părinţii avuseseră cu ea cu tot şase copii.

Marcel Haedrich a căutat în arhivele mănăstirii din Moulins şi a găsit-o înregistrată ca fiind ţinută din caritate, drept „neplătitoare“, ceea ce însemna condiţii mai modeste de viaţă. Astfel, trebuia să mănânce la mese separate de cele ale copiilor ai căror părinţi le plăteau întreţinerea. Nu este acest lucru o mare umilinţă pentru un copil a cărui mamă s-a îmbolnăvit pe când avea cinci ani, murind un an mai târziu, exact anul în care apar în viaţa ei mătuşile imaginare, şi nicidecum orfelinatul?

„Viaţa la mătuşi“ n-a fost uşoară. A fost tolerată din milă, lipsită de iubire, umilită, bătută, pedepsită. Era un copil care nu-şi găsea locul, sălbăticit, dar extrem de orgolios.

Multe lucruri din ceea ce Coco povestea despre copilăria şi viaţa ei erau luate, după Marcel Haedrich, din romanele-foileton ale vremii, pe care ea mărturisea că le-a citit cu pasiune, cu sufletul la gură. Faptul că le găsea în podul mătuşilor imaginare sau la bunica ei din partea tatălui, plecat în lume, nu mai are importanţă. Le citea cu ardoare, construindu-şi visele şi aspiraţiile de viitor. Visa să intre în lumea foiletoanelor, ca personaj al lor. Se ascundea în cimitir ca să se joace cu păpuşi din cârpă făcute de ea şi citea foiletoanele în podul mătuşilor imaginare, şi este sigur că romanele au avut un rol în felul în care s-a construit, în care s-a modelat în timp mintea acestei mici orfane. E de amintit aici ceea ce susţinea Coco: „Romanele m-au învăţat viaţa; ele mi-au hrănit sensibilitatea şi orgoliul. Am fost întotdeauna orgolioasă“.

În romanele-foileton ale lui Pierre Decorcelle, dar şi în relatările prietenei sale intime, Misia Sert, sau în biografia unui bărbat iubit de ea, poetul şi prozatorul Pierre Reverdy, se pot găsi, susţine Haedrich, clişee, descrieri, imagini din viaţa ei pe care le-a relatat unor persoane diferite şi care, uneori, s-au repetat. Poate că, dorind cu atâta ardoare ca ele să fie reale, a început chiar să creadă asta. Mereu spunea că i se inventează viaţa, dar şi ea schimba detaliile, modifica amintirile după cum considera că e convenabil. Analiza de conţinut a acestor romane-foileton – decupate de femei, adunate şi schimbate între ele – poate contura ce era în mintea fetelor la acea vreme, ce teme erau tratate, ce dorinţe, dar şi ce spaime „învăţau“ ele să aibă. Nu conta de unde erau luate romanele-foileton care constituiau o „bibliotecă mobilă“ a sărăcimii, dacă ele se găseau la mătuşi imaginare sau la o bunică la care veneai în vizită de la orfelinat. Tematica lor e uşor de identificat. Existau, în aceste romane-foileton, mătuşi rele – ca acelea imaginare, ale lui Coco –, ierni grele, cu sobe în care se ardeau copaci întregi, un tată sau un alt personaj masculin care pleca în America şi se întorcea miliardar – ca tatăl ei, care totuşi nici nu părea să fi plecat în America şi nici nu era bogat –, bărbaţi care puneau la picioarele iubitelor, fete frumoase „orfeline“, adevărate averi. Magazinele şi revistele populare, cele de mare tiraj, creau legende, visuri, aspiraţii. Astăzi, acelaşi rol îl are televiziunea.

Deşi se afla la orfelinatul mănăstirii, Coco consulta totuşi cataloage cu oferte, aşa cum fac tinerele fete şi femeile, în general. Aşa intra ea în lumea dorinţelor, a lucrurilor inaccesibile copiilor şi fetelor sărace. Pentru toate acestea trebuiau bani. Îşi dorea, visa să aibă rochie albă, cameră albă, perdele albe, toate în contrast cu întunecimea de la mătuşi, de fapt de la călugăriţele unde trăia.

Nu putea umbla îmbrăcată în roz sau bleu, ca fetele care aveau familie. Chiar spune că până la
16 ani se îmbrăca doar într-o ţinută neagră din alpaca, probabil o uniformă, de parcă era în doliu. Nu va determina oare acest lucru revolta ei împotriva uniformei, a încălcării diferenţei, a înregimentării unei firi sălbatice, nesupuse, independente?

Copiii mint ca să nu li se cunoască umilinţele cu care îi confruntă soarta. Coco şi-a plasat tatăl în America nu numai pentru că era absent, ci şi pentru că în America se făceau marile averi şi de acolo se întorceau bărbaţii bogaţi, la acea vreme. Cel puţin aşa scria în romanele-foileton.

O întreagă istorie este construită odată ce apar mătuşile imaginare. Din ceea ce citea ea inventa viaţa, contextul, felul în care trăiau mătuşile. Astfel, mătuşile imaginare aveau vieţi imaginare: şifoniere pline cu lenjerie frumos mirositoare, cămări cu multe provizii, nenumărate ţesături şi cusături de casă, un pod plin cu cărţi. Dar mătuşile imaginare aveau şi discursuri sau idei imaginare. Spuneau, astfel, că „dragostea este un lux şi copilăria un păcat“, probabil sugerând asocierea dintre dragoste şi pericolul unei sarcini. Nu sună oare aceste vorbe ca acelea din foiletoane?

Este deci posibil ca toate umilinţele îndurate la mătuşi să fie de fapt cele suferite la orfelinat, unde a fost „dresată“ şi pusă să înveţe să coasă, pentru a avea mai târziu din ce trăi. Coco aminteşte frecvent, insistent despre ordinea, curăţenia, organizarea şi aranjarea lucrurilor pe care le-a deprins de la mătuşi. Nu este acest lucru foarte apropiat de traiul dintr-un internat? Pare că toate aceste lucruri le-a învăţat la orfelinat, unde disciplina era aspră, iar regimul sever.

Visa însă să aibă ceea ce-şi dorea ea, şi nu ceea ce satisfăcea dorinţele altora, şi de aceea era mereu revoltată. Pentru Paul Morand, ea se descrie ca fiind în copilărie „răutăcioasă, furioasă, hoaţă, ipocrită, ascultam pe la uşi, pe furiş, refuzam să mănânc, dar mâncam pe ascuns“. Greu de domesticit deci, iar opoziţia ei era urmată probabil de pedepse şi interdicţii.

Nici numele ei nu-i plăcea şi a încercat să-i dea o justificare, să inventeze ceva. Ar fi fost botezată de urgenţă, de frica de a nu muri imediat după naştere, astfel că, nefiind necesar un preot, femeia-călugăriţă sau doar ajutor la biserică i-a dat numele şi prenumele, care au devenit oficial doar prenumele ei, Gabrielle Bonheur. Ar fi trebuit să fie doar Gabrielle, omiţându-se Bonheur, care era numele de familie al acelei femei. Tatăl ei i-ar fi spus Mica Coco, dar în realitate la mănăstire i se spunea Gabrielle, la bunică şi la rude i se spunea Fifine, iar Coco a devenit prenume datorită primului ei iubit, ai cărui prieteni o numeau Rico, pentru că râdea. Ulterior a dat CocoRico şi de aici Coco.

În ce priveşte vârsta, a evitat mereu să şi-o declare. Odată cu moartea ei s-a găsit certificatul de naştere, care avea anul modificat. Era scris 1893 cu cerneală verde, peste 1883 scris cu cerneală neagră. Scriitorului Truman Capote Coco i-a spus: „Taie-mi capul, am 13 ani“. A fost mereu mândră de lungimea gâtului ei, de ochii ei negri, despre care spunea că au şi violet sau verde, şi de faptul că la 75 de ani avea cu doar două kilograme mai mult decât la 20 de ani.

Poate că nu-i plăceau anii, numerele. Întrebată de un ziarist american ce vârstă are, i-a răspuns că acest lucru nu-l priveşte. La insistenţele lui, i-a declarat că vârsta ei depinde de zile şi de persoanele în prezenţa cărora se află. Era dură... A adăugat apoi că vrea să-i mai spună ceva, şi anume că „atunci când se plictiseşte se simte foarte bătrână şi, cum se plictiseşte cu el, în cinci minute va avea mii de ani dacă nu pleacă imediat şi n-o lasă în pace“.

„Se spune că am ajuns la Paris
cu saboţi de lemn“

Aceste vorbe Coco i le spune lui Marcel Haedrich, cu tonul unui reproş adresat întregii lumi. Fără îndoială că cineva a spus sau a scris ceva de felul acesta. Dar ea povesteşte cât de grele erau iernile în acea vreme, cât de greu era să ieşi în zăpada mare cu o încălţăminte care se uda, pe care nu o puteai lăsa la intrarea în casă. Ba chiar mai mult. Spune că în saboţii de lemn se puneau paie pentru a proteja pielea picioarelor de contactul cu lemnul rigid.

Este, desigur, adevărat că „a plecat de jos“ în viaţă, că a fost săracă, umilită, înjosită. Dar a simţit şi că viaţa este ceva grav, că viaţa este groaznică. Umilinţa ei era psihologică – suferind de ceea ce psihologii numesc „carenţă afectivă“, adică lipsa tandreţei, a iubirii arătate unui copil. Iubirea „domesticeşte“ un copil, îi dă siguranţă, lipsă de griji, confort fizic şi securitate emoţională. Coco n-a avut nimic din toate acestea. Nu s-a ataşat de nimeni şi nimeni nu a încercat să-i inducă un ataşament emoţional. Dar, pentru Coco, s-a adăugat şi o altă umilinţă, cea de a trăi în sărăcie, în mizerie fizică, în lipsuri materiale. Simţea că aparţine unei populaţii dispreţuite, cea a nomazilor, a acelora plasaţi în afara conformismului social. Lumea unei orfane sărace, cu o soartă vitregă şi care nu ar fi putut ajunge, mai târziu, iubita ducelui de Westminster decât în poveştile cu zâne sau în romanele-foileton.

Distanţa socială dintre o orfană săracă şi un duce englez era la acea vreme uriaşă. Atunci se murea de foame, se trăia prost, oamenii sufereau cumplit de pe urma frigului şi a bolilor, şi putem crede că a avut noroc să ajungă la mănăstire. Dacă a inventat nişte mătuşi, a făcut-o mai degrabă ca să ascundă cât de mizerabilă era lumea din care provenea. Din rigola vieţii.

Să nu uităm că în Europa lumea trăieşte mai bine în prezent decât în acele vremuri şi că prejudecăţile sociale sunt mai estompate. Totuşi, mitul Cenuşăresei rămâne şi astăzi un mit solid.

Lui Paul Morand, Coco îi povesteşte copilăria nefericită, cu sărăcia şi mizeria ei, şi o consideră groaznică, dar adaugă că nu are regrete. Susţine că acei copii care sunt răsfăţaţi, mângâiaţi, sărutaţi, cărora li se arată iubire nu sunt pregătiţi pentru viaţă. Iubirea arătată o consideră o „vitamină“ care-i omoară pe copii, care le anulează forţa, făcându-i debili şi nenorociţi. Recunoaşte că a fost un copil rău, că avea un caracter dificil, dar „îndărătul răutăţii este forţa, îndărătul orgoliului sunt gustul, pofta reuşitei şi pasiunea grandorii“.

Totuşi, exista şi în realitate o mătuşă, o soră a tatălui ei, care se numea Adrienne. Era foarte frumoasă şi dornică să-şi înceapă viaţa altfel decât săracii care o înconjurau. La Moulins, unde se afla mănăstirea în care Coco a crescut, exista o garnizoană, cu bărbaţi care îşi făceau serviciul militar. Adrienne se pare că avea o legătură cu un ofiţer şi-şi dorea mult să obţină printr-un bărbat – deci printr-o căsătorie – securitate, să se pună la adăpost de grijile vieţii. Dar Coco gândea altfel. Ea credea cu tărie că trebuie să aibă bani, banii ei, nu ai altora, deoarece cu ajutorul banilor putea obţine independenţă, libertate.

Se pare că, la vârsta de 16 ani, Coco devenise o fată drăguţă, „cu părul lung până-n pământ“, spune ea, atentă la lumea din jur. Face cunoştinţă cu un sublocotenent care îşi încheia stagiul militar. Se numea Etienne Balsan, avea 25 de ani, era brunet, foarte prezentabil, bogat, monden, fără însă a face parte din nobilime. Avea grajduri cu cai, participa la concursuri, avea o casă mare, cu servitori, şi o amantă oficială cu care locuia şi cu care ieşea în lume. Amanta, foarte frumoasă, era mulţumită să fie întreţinută. Primeau vizite şi îi vizitau la rândul lor pe alţii. Coco realiza foarte bine că nu făcea parte din lumea lui, că nu ştia limbi străine, că nu trăia precum cei din preajma lui Etienne Balsan.

A invitat-o să călărească, ceea ce i-a făcut plăcere. Când i-a spus că pleacă la Pau, ea l-a însoţit. Nu i-a fost uşor. Trăia cu el, dar el avea o amantă oficială, deci situaţia ei în casa lui era ciudată, nesigură, chiar umilitoare. O ţinea din milă, iar ei îi era frică, poate şi ruşine, de servitorii casei. Prietenii se amuzau, îi spuneau lui Etienne Balsan s-o trimită acasă, iar el evita contactul cu jandarmii, pentru că Coco era minoră. Dar, de fapt, ea nu era minoră.

La Pau, Coco a întâlnit un englez care se cunoştea cu Etienne Balsan. Era frumos, tânăr, foarte brunet, seducător, „de o frumuseţe magnifică“ – va spune ea mai târziu –, cu ochi verzi, nonşalant, elegant. Coco s-a îndrăgostit de el. În ziua în care a aflat că va părăsi Pau, l-a întrebat la ce oră pleacă trenul, apoi a venit la gară, urcându-se cu el în tren. El pleca la Paris şi, desigur, aşa cum îşi aminteşte Coco mai târziu, nici unul dintre ei nu ştia ce va face ea acolo. La Paris a instalat-o la un hotel, în timp ce Etienne, disperat, va ajunge să se îmbarce pentru Argentina. Amândurora, şi lui Etienne, şi englezului, le era milă de ea. Nici unul dintre cei doi nu era sărac, fiecare putea s-o întreţină. O vedeau rătăcită prin lume, sărmană, dar ea ştia prea bine că nu mai voia să se întoarcă la viaţa pe care o dusese. Cu nici un preţ.

Din culcuş în culcuş, după bani

Mă credeau o biată vrabie abandonată; în realitate eram o tigroaică.

Coco Chanel către Marcel Haedrich

Coco Chanel a trăit patru ani cu Etienne Balsan. Când l-a cunoscut pe Boy Capel, frumosul englez, în 1907, avea 24 de ani. În afara faptului că îşi petrecea timpul călărind la Compiègne, nu ştia să facă nimic, dar dorea cu ardoare să nu depindă de nimeni, să nu fie întreţinută. Pentru moment îşi accepta situaţia, mocnind însă de nemulţumire. Vroia să facă ceva şi Balsan a ajutat-o să deschidă la Compiègne un mic magazin de pălării. Era doar o timidă tentativă de a face ceva. Dar cine avea nevoie de pălăriile ei? Nimeni n-o lua în serios...

La Paris încep disputele între Boy Capel şi Balsan privind situaţia lui Coco. Capel o plăcea, o luase cu el la Paris, îi plătea hotelul Ritz şi celelalte cheltuieli. O întreţinea, dar îi cerea să se decidă dacă îl părăseşte pe Balsan şi să-i spună dacă va ţine cont de nefericirea acestuia, care îi era prieten. Ea însă reuşea să-i ţină pe amândoi aproape, nedorind încă să se hotărască, căci noua ei relaţie cu Boy Capel nu-i oferea suficientă siguranţă încât să rupă total relaţia cu Balsan. Ştia că cineva trebuia să-i plătească notele de la hotel, adică întreţinerea. În fond, aşa cum îi spunea Capel, Balsan avea drepturi asupra ei câtă vreme o întreţinea. Totuşi, Coco nu limpezea lucrurile, era foarte calculată, foarte prudentă. Vroia să se asigure că poate conta pe Capel, care era mai bogat, mai bine plasat social, autonom financiar. Coco nu-i dădea drumul lui Balsan, riscând să nu poată pune mâna pe Capel, deşi îi reproşa că nu o ajută să devină independentă, să facă bani singură. Cu sânge rece, ea îi spunea lui Balsan: „Eu n-am nimic şi ştiu că pot totul. Tu ai totul şi nu faci nimic… te preocupi doar de tine… ai fost crescut aşa, pentru a fi nimic, având totul“.

Niciodată Coco n-a afirmat despre ea că a fost cocotă. S-a declarat toată viaţa o victimă a neşansei sociale, trăind mereu nenorocul naşterii ei ca pe o injustiţie, pe care n-a acceptat-o niciodată şi care a făcut-o să mintă despre originea ei.

Deşi a acceptat să trăiască la început pe banii bărbaţilor şi deşi a dorit să-şi răscumpere originea devenind, aşa cum îi declara mai târziu lui Paul Morand, Regina Midas, nu s-a împăcat niciodată cu această injustiţie. Ea a făcut-o să se definească drept orgolioasă. De fapt, orgoliul lui Coco era născut din invidie, acea invidie copleşitoare, devastatoare, despre care ea nu a vorbit niciodată. Dar despre orgoliu a spus că a fost „cheia caracterului meu dificil, a independenţei mele de ţigancă… secretul forţei şi reuşitei mele“.

Desigur că ea îmbrăca în milă faptul că cei doi bărbaţi o întreţineau. Iar când familia lui Balsan, mai ales fratele lui, un industriaş bogat, decide să-l convingă pe Etienne s-o părăsească, ea îşi va revendica demnitatea. Relatarea, greu de crezut, a fost făcută de altcineva care o cunoştea pe Coco şi care o auzise vorbind despre sfârşitul relaţiei ei cu Balsan. Se zice astfel că fratele lui Balsan i-ar fi spus lui Coco, cu mult tact, că Balsan ar consimţi să se despartă de ea, dar că era îngrijorat de faptul că ar suferi şi că ar fi dorit o despărţire fără suferinţă. Acest frate al lui Etienne i-ar fi cerut lui Coco să-i spună ce bijuterie i-ar face plăcere să aibă. Probabil ca recompensă a despărţirii, a rupturii unei relaţii care avea deja o istorie. Ea s-ar fi dus atunci la un sertar din care ar fi scos bijuteriile care îi fuseseră date cadou de Etienne, punând deoparte un inel de aur, ornat cu un topaz, şi spunându-i că va păstra doar acel inel şi-l va purta toată viaţa. Marcel Haedrich crede că această scenă e inspirată dintr-un foileton. Totuşi, ceva trebuie să fi fost adevărat, pentru că ea purta, într-adevăr, un astfel de inel şi când a fost înmormântată. Când, într-una din întâlnirile lor, Marcel Haedrich a întrebat-o despre acest inel, i-a spus că-l are amintire, încă din tinereţe, de la o bună prietenă, deci de la o femeie. Minţea oare?

Nu se cunosc negocierile legate de despărţire, dar Balsan a plecat în Argentina, trimis de familie, pare-se pentru a-l îndepărta de Coco. Însă numai după ce i-a găsit un apartament pentru a-şi face atelier de pălării. De fapt, ambii amanţi i-au dat bani, Balsan pentru apartament, Capel deschizând un credit bancar pentru ea. Aştepta de mult acest eveniment. Era o victorie, era, în sfârşit, „la ea acasă“.