Cinghiz Aitmatov, I dolşe veka dlitsea den

Copyright © E.C. Aitmatov, 1986

© 2018 by Editura POLIROM, pentru traducerea

în limba română

Lucrare apărută cu acordul COPYRO – Societate de Gestiune Colectivă a Drepturilor de Autor

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-7586-9

ISBN PDF: 978-973-46-7587-6

ISBN print: 978-973-46-7625-5

Coperta: Radu Răileanu

Foto copertă : © Mathias Berlin/Shutterstock.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

CINGHIZ AITMATOV s-a născut pe 12 decembrie 1928 la Şeker, în Kârgâzstan. Tatăl său, unul dintre primii activişti comunişti, secretar de partid regional, este acuzat în 1937 de a fi manifestat idei „burghez-naţionaliste“ şi executat nu peste mult timp. În 1956, tânărul Aitmatov intră la Institutul de Literatură Maxim Gorki din Moscova; doi ani mai târziu devine corespondent al ziarului Pravda. Tot acum va publica prima nuvelă notabilă, Geamilia; vor urma alte titluri, proze sau microromane, printre care Ochi de cămilă (1961), Primul învăţător (1963), Adio, Floare-galbenă! (1966) şi Cocorii timpurii (1975). Celebrul O zi mai lungă decât veacul, despre care mulţi s-au temut că va fi ultimul publicat şi că îi va aduce sfârşitul, a apărut în 1980. În 1987 îi apare Eşafodul, în 1995, Stigmatul Casandrei, iar ultimul roman, Când se prăbuşesc munţii, îl definitivează în 2006. Traduse în toată lumea, cărţile sale i-au adus recunoaşterea publicului şi a criticii. După publicarea romanului Stigmatul Casandrei, Cinghiz Aitmatov intră în viaţa publică şi sprijină politica de transparenţă a lui Mihail Gorbaciov, căruia îi va fi consilier. Moare în Germania înainte de împlinirea vârstei de 80 de ani.

Această carte este trupul meu,
Inima mea-n acest cuvânt trăieşte.

Grigor Narekaţi
„Cartea durerii“, sec. X.

I

Îţi trebuia răbdare nu glumă ca să găseşti niscai vânat prin văgăunile acelea seci, prin râpele golaşe. Ameţită de cât alergase pe urmele nespus de întortocheate, închipuind o adevărată forfotă, ale măruntelor vietăţi sub-pământene, ba scormonind înfrigurată în câte o vizuină, ba aşteptând ca vreun şoarece de stepă, tupilat sub buza vechii surpături să iasă în sfârşit la loc deschis, unde i-ar fi venit de hac într-o clipită, vulpea flămândă se apropia în mari ocoluri, încet, dar sigur, de calea ferată, de valul acela de pământ ce se înălţa prelung şi mohorât în stepă, ispitind şi înfricoşând totodată, de ridicătura aceea uniformă pe care treceau cutremurând pământul, când într-o parte, când în cealaltă, nesfârşite trenuri, lăsând în urmă, odată cu fumul şi funinginea, mirosuri puternice, neliniştitoare, purtate de vânt până departe.

Spre seară, vulpea se aciui undeva, lângă linia de telegraf, pe fundul unei gropi nu prea mari, într-o insuliţă de ştevie de stepă învăţată cu arşiţa şi, încolăcindu-se – ghem roşcat – între plantele acelea puternice, de un roşu-închis, care lăsaseră să cadă împrejurul lor puzderie de seminţe, prinse a aştepta, răbdătoare, căderea nopţii, ciulindu-şi nervos urechile, atentă întruna la şuierul subţire al vântului prin ierburile uscate ce foşneau aspru la atingerea lui. Stâlpii de telegraf zvoneau şi ei monoton. Dar de stâlpi vulpea nu se temea. Ei sunt ţintuiţi locului, nu te pot hăitui.

Trecerea asurzitoare a trenurilor o făcea însă de fiecare dată să tresară violent, încolăcindu-se şi mai strâns în micul hăţiş ce o adăpostea. Trepidaţiile ţărânii o făceau să simtă cu coastele, cu întreg trupul ei plăpând forţa teribilă a garniturilor în mişcare, frenezia şi masivitatea lor, dar cu toate acestea, învingându-şi spaima şi repulsia stârnită de mirosurile acelea străine, nu se clinti din ascunziş: aştepta căderea nopţii, când peste calea ferată se înstăpânea, vremelnic, liniştea.

Venea aici extrem de rar, numai când foamea o chinuia din cale-afară…

Între două trenuri, în stepă se lăsa brusc o mare tăcere, ca după o surpare, şi în tăcerea aceea totală vulpea surprinse un sunet înalt, nedesluşit, care-o făcu să-şi ciulească urechile, un sunet abia auzit, al nimănui, rătăcind peste stepa amurgită. Era jocul curenţilor de aer ce prevesteau grabnica schimbare a vremii. Mica jivină simţi instinctiv acest lucru şi o mare sfârşeală o cuprinse. Ar fi vrut să se tânguie, să dea glas, schelălăind, acelei tulburi presimţiri de restrişte. Dar foamea înăbuşi în ea până şi acest strigăt de alarmă al naturii.

Vulpea scânci doar, uşurel, lingându-şi perniţele labelor, dureroase după atâta alergătură.

Serile erau de-acum răcoroase: toamna bătea la uşă. Iar noaptea pământul se răcea brusc, zorile găseau stepa acoperită cu un strat albicios, ca sarea, de chiciură repede trecătoare. Veneau vremuri de nemâncare şi jale pentru sălbăticiunile stepei. Prada, oricum arară, ce hălăduia vara pe aceste meleaguri, se răzleţise, pierzându-şi urma, care în ţinuturi mai calde, care prin vizuini, care în adânc de nisipuri. Fiecare vulpe vâna acum prin stepă în deplină singurătate, de parcă stirpea i-ar fi pierit de pe faţa pământului. Puii crescuseră mari şi se împrăştiaseră în patru zări, iar zodia împerecherii era încă departe, în zăpezile iernii, timpul acela râvnit, când vulpile se caută iarăşi, când masculii se încaieră cu năvalnica forţă ce i-a fost dăruită vieţii dintru-nceput…

La căderea nopţii, vulpea îşi părăsi ascunzişul. Încremeni o clipă, cu urechile ciulite, apoi ţâşni pe terasament; alergând de-a lungul lui, când de o parte, când de cealaltă a liniei. Găsea uneori pe aici resturi de mâncare aruncate de pasageri pe fereastră. Alerga îndelung, adulmecând tot soiul de obiecte cu miros iritant, dezgustător, până să dea de ceva acătării. Traseul era semănat cu hârtii şi ziare ferfeniţite, sticle sparte, mucuri de ţigară, cutii goale de conserve şi alte gunoaie nefolositoare. Din cale-afară de respingătoare era însă duhoarea pe care-o simţea ieşind din gâtul sticlelor rămase întregi; trăsneau a ciumăfaie. După ce, adulmecându-le, o luase de vreo două ori ameţeala, vulpea începu să evite mirosul de alcool : pufnea şi sărea ca arsă în lături.

Zadarnic alerga. Nu găsea, ca un făcut, nimic din ce i-ar fi făcut trebuinţă, nici o ciozvârtă, nici o fărâmă de hrană, de dragul căreia aşteptase, înfrângându-şi cu greu spaima, atâta amar de vreme. Dar în speranţa că poate, totuşi, o să dea în cele din urmă peste ceva de-ale gurii, vulpea îşi urmă drumul de-a lungul terasamentului, când de o parte, când de cealaltă a liniei.

Deodată îşi curmă goana, încremenind cu una din labele dinainte uşor ridicată. Topită în lumina incertă, pâcloasă a lunii, rămase nemişcată între şine, ca o nălucă. Vuietul surd care o ţintuise locului nu înceta. Deocamdată era prea îndepărtat. Ţinându-şi coada mereu întinsă, vulpea se balansă, nehotărâtă, de pe un picior pe altul, gata să părăsească terasamentul. În loc de asta însă, prinse a adulmeca grăbită taluzurile, trăgând încă nădejdea să găsească ceva, orice, cu care şi-ar fi putut ostoi foamea.

Adulmeca, doar-doar o să dea peste ea norocul, cu toate că de departe năvăleau asupră-i, crescând neînduplecat şi înfricoşător, scrâşnetul acela de fiare şi bătaia sutelor de roţi. Vulpea mai zăbovi preţ de o clipă, atât fu însă de ajuns pentru ca deodată să zvâcnească în lături, rostogolindu-se asemenea unui fluture buimac, când, brusc, la cotitură răsăriră, cu toate farurile aprinse, cele două locomotive cuplate şi proiectoarele puternice, luminând orbitor totul înaintea lor, smulseră pentru o secundă stepa din întuneric, dezvăluindu-i fără milă uscăciunea cadaverică. Trenul îşi înteţea goana nimicitoare. Văzduhul prinsese miros de zgură şi praf. O pală de vânt se iscase.

Vulpea ţâşni fulgerător într-o parte, aruncându-şi, însă, numaidecât, privirile îndărăt şi lipindu-se înspăimântată de pământ. Iar monstrul acela, cu sute de ochi aprinşi, îşi continuă, huruind, goana, zgomotul roţilor lui dăinui încă multă vreme. Vulpea zvâcni înainte şi o rupse la fugă cât o ţineau picioarele…

Când îşi mai trase sufletul, privi iarăşi, cu jind, spre calea ferată, unde şi-ar fi putut astâmpăra foamea. Dar în faţă, pe şine, licăriră din nou lumini, apăru din nou o pereche de locomotive trăgând după ele o garnitură nesfârşită şi grea.

Vulpea o porni atunci într-un mare ocol prin stepă, hotărâtă să iasă la calea ferată într-un loc pe unde nu trec trenuri…

Pe aceste meleaguri, trenurile goneau dinspre Est spre Vest şi dinspre Vest spre Est…

Iar de o parte şi de alta a căii ferate, se întindeau marile spaţii deşertice Sarî-Ozeki – Ţinutul stepelor galbene.

Pe aceste meleaguri, toate distanţele se măsurau pornind de la calea ferată, ca de la un meridian Greenwich…

Iar trenurile goneau de la Est spre Vest şi de la Vest spre Est…

În miez de noapte cineva se chinuia de multă vreme, stăruitor, să ajungă la el, la canton, înaintând la început chiar pe linie, iar apoi – când din faţă răsări trenul – coborând povârnişul terasamentului, croindu-şi drum ca prin viscol, apărându-se cu mâinile de valurile de aer şi praf pe care le azvârlea marfarul acela (tocmai avea verde un tren special care trecea pe o linie secundară, în zona închisă Sarî-Ozeki-1, unde exista un serviciu feroviar aparte, pe scurt, mergea la cosmodrom, de aceea toate vagoanele erau acoperite cu prelate, având pază militară pe platforme). Edighei îşi dădu seama de îndată că nevastă-sa era cea care alerga spre el şi că nu se grăbea ea degeaba, zorul acela trebuie că avea o pricină serioasă. Ceea ce se şi adeveri curând. Dar el, ca un cantonier ce se afla, nu avea dreptul să se mişte din loc până nu trecea şi ultimul vagon, cu însoţitorul în poziţie de drepţi pe platforma deschisă. Îşi semnalizară unul altuia cu felinarele, semn că totul e în ordine, şi abia apoi, pe jumătate asurzit de zgomot, Edighei se întoarse spre nevastă-sa, care răzbise în sfârşit la canton.

— Ce-i cu tine?

Ea îl privea plină de nelinişte, mişcându-şi buzele. Edighei n-o auzi, dar înţelese: era întocmai aşa cum crezuse.

— Să intrăm, bate vântul.

O conduse în canton.

Dar încă înainte de a auzi din gura ei ceea ce ghicise şi singur, în clipa aceea îl izbi, cine ştie de ce, cu totul altceva. E drept, băgase de seamă şi până atunci că bătrâneţea n-o ocoleşte, dar acum, văzând-o cum se înăbuşă după cât alergase, auzind cum îi horcăia şi-i şuiera aerul în piept, în vreme ce umerii slăbuţi i se ridicau nefiresc de sus, îl cuprinse o milă adâncă. Lumina puternică din micul canton văruit pe de-a-ntregul în alb îi dezvăluise brutal zbârciturile acelea în veci fără leac de pe obrajii întunecaţi, pământii ai Ukubalei (şi doar fusese o mândreţe de femeie, oacheşă, cu pielea netedă, de culoarea grâului copt, şi ochi negri, strălucitori) şi gura ei ştirbă – se vădea încă o dată că nici chiar o femeie care şi-a trăit traiul nu se cade să umble cu dantura ciuruită (de mult ar fi trebuit s-o ducă la staţie, ca să-şi pună şi ea dinţi din aceia de metal, din care purtau acum toţi, bătrâni şi tineri) şi şuviţele cărunte, albe pe alocuri, alunecându-i de sub basmaua căzută, şi toate astea îl răniră adânc, drept în inimă. „Eh, cum mi te-a şfichiuit bătrâneţea!“, o căină el, cu un sfâşietor simţământ de vinovăţie în suflet. Cu atât mai mult îl copleşi recunoştinţa aceea tăcută, care creştea deodată în el pentru tot ce trăiseră alături atâta amar de ani, şi mai ales pentru că alergase acum, în puterea nopţii, până la cel mai îndepărtat punct al haltei, din stimă şi din simţământul datoriei, pentru că ştia cât e de important pentru Edighei ceea ce avea ea să-i spună, alergase într-un suflet să-i aducă vestea morţii nefericitului Kazangap, un bătrân singuratic ce-şi sfârşise zilele în căsuţa lui pustie de lut, pentru că îşi dădea seama că singur Edighei va pune la inimă stingerea acestui om părăsit de toţi, cu toate că nu avea cu răposatul nici o legătură de sânge.

— Şezi, mai trage-ţi şi tu sufletul, spuse Edighei după ce pătrunseră în canton.

— Şezi şi tu, spuse ea ca un ecou.

Se aşezară.

— Ce s-a-ntâmplat?

— S-a stins Kazangap.

— Când?

— Tocmai treceam să văd ce mai face, – o fi având, mi-am zis, nevoie de ceva. Intru, lumina era aprinsă şi el şedea pe locul lui obişnuit, doar barba parcă-i stătea nu ştiu cum, ţeapănă, răsucită-n sus. M-am dat mai aproape. Kazake, zic, hei, Kazake, să-ţi fac un ceai cald! Da’ el era gata… Glasul i se frânse, lacrimile o podidiră sub pleoapele înroşite, subţiate şi ele. Ukubala scânci şi plânse o vreme în tăcere. Uite cum s-a dus… Ce om! Şi n-a avut cine să-i închidă ochii, spuse ea cu amărăciune, printre sughiţuri de plâns. Cine-ar fi crezut? Să moară aşa, ca… Voise să spună – ca un câine în margine de drum, dar tăcu, nu mai era nevoie, se înţelegea oricum.

Burannâi Edighei¹ – aşa-l botezaseră în ţinut, pentru că lucra la halta Boranlî-Burannâi încă de când se întorsese din război – îşi asculta nevasta şezând întunecat pe laviţă, cu mâinile grele ca nişte buşteni sprijinite pe genunchi. Cozorocul şepcii de feroviar, unsuroasă şi jerpelită rău, îi umbrea ochii. La ce se gândea oare?

— Ce facem acum?

Edighei îşi ridică fruntea, privind-o cu un zâmbet amar:

— Ce să facem? Ce se face îndeobşte în clipe ca asta. Îl îngropăm. Se ridică precum un om care a şi luat o hotărâre. Uite ce-i, nevastă, întoarce-te degrabă în sat. Dar mai întâi, ascultă.

— Ascult.

— Trezeşte-l pe Ospan. Nu te uita că-i şeful haltei, n-are a face, în faţa morţii suntem egali cu toţii. Spune-i că bietul Kazangap s-a săvârşit. Omul ăsta a muncit aici patruzeci şi patru de ani. Ospan nici nu făcuse ochi pe vremea când Kazangap a început să lucreze în pustietatea asta, unde, pe atunci, n-ai fi momit pentru nimic în lume, nici un câine, necum un om. N-are el fire-n cap câte trenuri i-au trecut lui Kazangap prin faţa ochilor. Să se gândească bine… Aşa să-i spui. Şi încă ceva…

— Spune.

— Trezeşte-i pe toţi de-a valma. Bate-le în geam. Că doar câţi suntem – opt case cu totul, le poţi număra pe degete. Scoală toată suflarea. Nimeni n-are dreptul să doarmă astăzi, când s-a stins un asemenea om. Scoală-i pe toţi.

— Şi dacă mă suduie?

— Datoria noastră e să-i vestim pe toţi. Încolo – n-au decât să suduie. Spune-le că eu te-am trimis să-i scoli. Omul trebuie să aibă ruşine. Stai!

— Ce mai e?

— Dă fuga mai întâi la Şaimerden – el e de serviciu la dispecerat –, spune-i ce s-a-ntâmplat, să chibzuiască şi el. Poate găseşte pe cineva să mă înlocuiască. În caz de ceva, să-mi dea de ştire. Mă găseşte el. Înţelegi? Aşa să-i spui!

— Îi spun, îi spun, răspunse Ukubala, apoi însă îşi luă seama, de parcă abia atunci şi-ar fi adus aminte lucrul cel mai de seamă uitat în chip cu totul nepermis. – Dar copiii? Unde ne-o fi capul! Pe ei ar trebui să-i înştiinţăm înaintea tuturor, dar cum? Că doar le-a murit tatăl…

Edighei se posomorî, înstrăinat parcă deodată, chipul i se înăspri şi mai mult. Nu răspunse.

— Oricum ar fi ei, copiii sunt copii, urmă Ukubala, dezvinovăţindu-se parcă. Ştia că lui Edighei nu-i place să audă vorbindu-se despre asta.

— Ştiu, spuse el, dând din mână a lehamite. Crezi că nu-mi dau seama? Fără ei nu se poate, într-adevăr, cu toate că, dac-ar fi după mine, nici să se-apropie nu i-aş lăsa!

— Edighei, asta nu-i treaba noastră. Las’ să vină, să-l îngroape. Altfel o să iasă la vorbe, de nu le pui capăt cât veacul…

— Da’ ce, îi ţin eu? N-au decât să vină.

— Şi dacă băiatul n-o să poată ajunge la timp din oraş?

— Dacă vrea, ajunge el. Încă alaltăieri, când am fost la staţie, i-am bătut cu mâna mea telegramă că, uite-aşa şi aşa, taică-tău e pe moarte. Ce vrei mai mult? Se crede deştept, aşa că trebuie c-a priceput ce şi cum.

— Ei, dacă-i aşa, e bine, spuse Ukubala, împăcându-se, şovăitoare, cu hotărârea lui Edighei şi, cu gândul la ceva numai de ea ştiut şi care o frământa, adăugă: Barem de-ar veni şi nevastă-sa, că, oricum, e înmormântarea lui socru-său, nu a unui fitecine.

— Asta s-o hotărască singuri. Ce să-i tot dădăceşti, doar nu-s copii mici.

Tăcură o vreme.

— Nu mai zăbovi, du-te, îi aminti Edighei.

Femeia însă mai avea ceva pe suflet.

— Dar pe fiică-sa, pe amărâta aia de Aizada, care stă la staţie cu beţivanul de bărbatu-său şi copiii… Trebuie să-i dăm de ştire şi ei, să ajungă la înmormântare.

Edighei zâmbi fără voie şi o bătu uşurel pe umăr:

— Prea te perpeleşti şi tu pentru toţi. Aizada e colea, la o zvârlitură de băţ, mâine de cu zori s-o repezi cineva până la staţie să-i spună. Vine ea, de venit. Dar trebuie să pricepi un lucru: nici de la Aizada, şi cu atât mai mult de la Sabitjan, cu toate că-i e fiu şi, vorba aia, bărbat, n-avem ce aştepta. Ai să vezi, or să vină amândoi, că n-au încotro, dar or să stea deoparte, ca nişte musafiri; de-ngropat tot noi o să-l îngropăm, aşa să ştii… Acuma, du-te şi fă cum ţi-am spus.

Femeia dădu să plece, apoi se opri, nehotărâtă, şi iar porni. De astă dată o opri Edighei:

— Nu uita: întâi şi-ntâi la Şaimerden, să trimită pe careva în locul meu; ziua o recuperez eu pe urmă. Zace, bietul om, în casă pustie, n-are pe nimeni la căpătâi… Cum se poate una ca asta… Aşa să-i spui…

Şi femeia porni la drum, încuviinţând din cap. Între timp, pe panoul de semnalizare la distanţă prinse a clipi becul roşu. O nouă garnitură se apropia de halta Boranlî-Burannâi. Conform semnalului primit de la dispecerat, trebuia angajată pe o linie secundară, dându-se cale liberă trenului din celălalt sens, care îşi făcuse deja apariţia la intrarea în haltă, dar la macazul din partea opusă. O manevră obişnuită. În timp ce trenurile îşi urmau calea, Edighei îşi întoarse de câteva ori capul după Ukubala, care se îndepărta de-a lungul liniei, de parcă ar fi uitat să-i spună ceva important. Ar mai fi fost multe de spus, nu-i vorbă, câte nu-s de făcut înainte de înmormântare, şi nu ţi le poţi aminti pe toate deodată, dar nu de asta privea el în urma ei, ci pentru că atunci băgase de seamă, cu amărăciune, ce mult îmbătrânise şi cum se gârbovise Ukubala în ultimul timp. Acum, în ceaţa gălbuie a felinarelor ce luminau calea ferată, acest lucru se vedea cât se poate de desluşit.

„Aşadar, ne-au ajuns şi pe noi bătrâneţile, se gândi el. Iaca, ne-am trăit veacul, şi-acum suntem moşul şi baba.“ Şi, cu toate că nu se putea plânge, sănătate îi dăduse Dumnezeu, era încă în putere, anii se tot adunaseră – avea şaizeci şi unu de ani bătuţi pe muchie. „Ca să vezi, peste vreo doi ani pot să mă scoată la pensie“, îşi zise Edighei, nu fără o anume zeflemea. Ştia el că n-are cum să iasă la pensie aşa curând, nu era atât de simplu să găseşti pe cineva care să-i ia locul în pustietatea asta – era revizor de cale şi mecanic, pe acarul făcea numai în caz de nevoie, când se îmbolnăvea vreunul sau pleca în concediu. Numai dacă n-o râvni careva la indemnizaţia aia pentru condiţii de izolare şi lipsă de apă. Dar slabă nădejde. Pas’ de găseşti asemenea oameni printre tinerii de astăzi.

Ca să poţi trăi în haltele din Sarî-Ozeki trebuie să fii tare, altfel putrezeşti de viu. Stepa-i uriaşă, omul – mai nimic. Stepa-i nepăsătoare, ei îi e totuna de ţi-e rău sau bine, trebuie s-o iei aşa cum e, dar omului nu-i e totuna ce se-ntâmplă pe lume, omul se zbuciumă şi tânjeşte, i se tot pare că undeva, aiurea, printre alţi oameni, ar fi avut mai mult noroc şi că a nimerit aici numai din greşeală… De aceea în faţa stepei, a măreţei şi neînduplecatei stepe, omul se pierde cu firea, se descarcă întocmai ca bateria motocicletei cu ataş a lui Şaimerden. Stăpânu-său o tot cruţă, nici merge el cu ea, nici îi lasă pe alţii. Aşa că maşinăria, tot zăcând fără folos, de la o vreme nu mai vrea să meargă, puterea ce-o punea în mişcare a secat. Aşa şi omul în haltele din Sarî-Ozeki: dacă nu se pune pe treabă, nu prinde rădăcini în stepă, nu se dă după ea, cu greu se poate ţine pe picioare. Unii, privind pe geam din goana trenurilor, se-apucau cu mâinile de cap – Dumnezeule, cum or fi putând trăi oamenii aici? Cât vezi cu ochii – numai stepă şi cămile! Uite că trăiesc, fiecare cât îl ţin băierile răbdării. Trei, hai, patru ani mai răbdau, pe urmă gata, lichidarea şi pe-aci ţi-e drumul, cât mai departe de locurile astea.

La Boranlî-Burannâi doar doi oameni se statorniciseră pentru toată viaţa – Kazangap şi el, Burannâi Edighei. Câţi nu se perindaseră şi pe-aici, de-a lungul anilor! Pe sine îi vine greu să se judece, e drept, nu se dăduse bătut, dar Kazangap muncise aici patruzeci şi patru de ani nu pentru că ar fi fost mai prost ca alţii. Edighei nu l-ar fi dat pe zece… Şi uite că nu mai e, s-a dus Kazangap…

Trenurile trecură – unul spre Est, celălalt spre Vest. Liniile rămaseră o vreme pustii la Boranlî-Burannâi. Şi deodată, totul păru a învia împrejur – stelele străluceau mai puternic şi mai clar pe bolta întunecată, vântul se zbenguia mai neastâmpărat prin ierburile de pe taluzuri şi printre traverse, prin prundişul dintre şinele ce mai zvoneau încă stins.

Edighei nu se întoarse în canton. Rămase acolo, pe gânduri, rezemat de un stâlp. Departe, în câmp, dincolo de calea ferată, se zăreau siluetele nedesluşite ale cămilelor. Stăteau nemişcate în lumina lunii, aşteptând să treacă noaptea. Printre ele, Edighei o deosebi pe a lui, botezată, după numele stăpânului, Burannâi Karanar – cea mai puternică şi mai iute de picior din ţinut. Edighei era tare mândru de Karanar, un mascul dăruit cu o rară vigoare, cu toate că nu era uşor de stăpânit, căci, cât era tânăr, Edighei nu-l jugănise, iar apoi nu se mai atinsese de el, îl lăsase atan.

Printre alte treburi pe care le avea de dus la bun sfârşit a doua zi, Edighei îşi aminti că, dis-de-dimineaţă, trebuia să-l aducă pe Karanar şi să-l înşăueze, căci avea nevoie de el pentru feluritele drumuri legate de înmormântare. Şi-i mai veniră în minte o mulţime de alte griji…

La haltă, oamenii dormeau încă, liniştiţi. Clădirile feroviare, înşirate de aceeaşi parte a căii ferate, un grup de căsuţe, şase cu totul, din panouri prefabricate, cu acoperişuri din ardezie, apoi casa lui Edighei, ridicată de el însuşi, şi coliba de chirpici a răposatului Kazangap şi feluritele construcţii auxiliare, cuptoare, împrejmuiri din stuf pentru vite, iar în centru – de câţiva ani încoace – pompa de apă, şi ea a tuturor, acţionată de vânt şi electricitate, uneori manual, ăsta era întreg cătunul Boranlî-Burannâi.

Ăsta era tot, aruncat aici, lângă nesfârşita cale ferată, în nesfârşitele stepe Sarî-Ozeki, măruntă verigă de legătură într-un sistem ramificat, aidoma capilarelor, de halte, staţii, gări, noduri de cale ferată şi oraşe… Asta era tot, aruncat aici, deschis, ca la spovedanie, tuturor vânturilor lumii, mai cu seamă celor ce bântuie iarna, când viscolele stepei învolbură zăpada, îngropând casele până la ferestre în troiene şi acoperind calea ferată cu nămeţi îngheţaţi… De aceea se şi numea halta Boranlî-Burannâi, aşa scria pe placa indicatoare, Boranlî – în kazahă, Burannâi – în rusă…

Edighei îşi aminti că, până să-şi fi făcut apariţia feluritele maşinării ce curăţau acum zăpada – care împroşcând-o-n şuvoaie, care împingând-o în lături cu ajutorul unor uriaşe lame deversoare, care în alt chip –, el şi Kazangap trebuiseră să lupte, cum se zice, pe viaţă şi pe moarte cu nămeţii. Şi parcă nici nu erau chiar atât de îndepărtate acele vremuri. În cincizeci şi unu şi cincizeci şi doi, bunăoară, ce ierni cumplite fuseseră! Poate numai pe front se mai întâmplă aşa, să-ţi pui viaţa pe o carte, pentru un atac, pentru aruncarea unei grenade sub tanc… Aşa fusese şi aici. Chiar dacă nu te omora nimeni. Te omorai singur. Câte troiene nu dăduseră ei deoparte cu mâinile lor, degajând zăpada cu târşitoarele şi chiar cărând-o cu sacii, mai ales la kilometrul şapte, unde calea ferată trecea printr-un fel de văioagă, de fiecare dată credeau că e ultima bătălie cu râpa viscolită şi că pentru a o câştiga merita s-o şi dai dracului de viaţă, fără să stai prea mult pe gânduri, numai să nu mai auzi cum urlă trenurile în stepă – că ele ce ştiau, voiau cale liberă!

Dar zăpezile acelea se topiseră, trenurile acelea se pierduseră în zare, anii aceia trecuseră. De toate astea nu-i mai păsa azi nimănui. De parcă nici n-ar fi fost. Acum, cei din serviciul de întreţinere dădeau pe aici din an în paşti – nişte tipi zgomotoşi, alcătuind brigăzi de revizie – şi nu numai că nu voiau să creadă, nu puteau pricepe, nu le intra în cap cum vine asta: troienele stepei şi, sus, pe terasament, câţiva oameni cu lopeţi. Gogoşi! Ba, câte unii îţi râd în nas: la ce bun toate astea – de ce, adică, să înduri atâtea, de ce să-ţi distrugi viaţa, ca ce chestie! Noi n-am fi făcut aşa ceva pentru nimic în lume! Ducă-se dracului! Ne-am fi pus palma-n fund şi valea! În cel mai rău caz, ne-am fi aciuit pe la vreun şantier, sau unde-o fi, numai viaţă de om să fie. Atât am lucrat, atât îmi dai. Iar dacă-i şvung, adună, neică, braţe tari şi mai pune ceva parale. „Ehei, moşnegilor, de fraieri v-au luat, fraieri o să muriţi!“…

Când dădea peste isteţi din ăştia, Kazangap nici nu-i lua în seamă, de parcă spusele lor nu l-ar fi privit câtuşi de puţin, zâmbea numai, ca şi cum ar fi ştiut despre sine ceva important şi care nu era de nasul lor, dar Edighei nu se putea stăpâni, exploda, uneori se lua în gură cu ei, făcându-şi zadarnic sânge rău.

Adevărul e că el şi Kazangap mai vorbeau despre lucrurile astea, care făceau acum hazul tipilor din vagoanele speciale de revizie, despre astea şi despre multe altele; încă în anii de demult, când deştepţii ăştia se mai jucau cu puţa-n praf, încă de-atunci întorseseră ei doi viaţa pe toate feţele, atât cât îi ducea mintea, şi o ţinuseră aşa mereu, şi erau nişte ani de-atunci, de prin patruzeci şi cinci, vorbiseră mult şi pe îndelete, mai cu seamă după ce Kazangap ieşise la pensie şi, cine ştie de ce, călcase cu stângul, plecase la oraş, să stea cu fiu-său, dar după trei luni se întorsese. Vorbiseră îndelung despre toate câte sunt pe lume. Înţelept bărbat Kazangap. Aveai ce-ţi aminti de pe urma sfaturilor cu el… Şi, brusc, Edighei îşi dădu seama, cu dureroasă limpezime, că de-acum asta-i mai rămăsese: amintirile…

Intră grăbit în canton, căci auzise declicul interfonului. Măgăoaia hârâi şi şuieră îndelung, ca viscolul în stepă, abia apoi prinse glas.

— Edike, alo, Edike, – spuse, răguşit, Şaimerden, dispecerul de serviciu, mă auzi? Răspunde!

— Aud. Zi-i.

— Auzi?

— Aud, aud!

— Cum mă auzi?

— Ca de pe lumea ailaltă!

— Da’ de ce ca de pe lumea ailaltă?

— De-aia!

— Ăăă… Vasăzică, bătrânul Kazangap…

— Ce-i cu bătrânul Kazangap?

— A murit, adică. Şaimerden se chinuia să găsească cuvintele potrivite împrejurării. Cum să spun… Şi-a încheiat, vasăzică, drumul glorios…

— Da, spuse scurt Edighei.

„Ca să vezi, dobitocul, se gândi el, nici despre moarte nu poate vorbi ca oamenii.“

Şaimerden tăcu o clipă. În microfon se dezlănţuiră şi mai abitir hârşâiturile şi piuiturile, printre care răzbătea zgomotul unei răsuflări sacadate. Apoi, Şaimerden cârâi:

— Edike dragă, un lucru te rog… Nu-mi… asta, cum îi zice, nu-mi da bătaie de cap. Dacă tot a murit, ce să mai… Ştii că n-am oameni. Ce-ţi veni să-i stai la căpătâi? Răposatul, asta, cum îi zice, tot nu se scoală dacă-l priveghezi tu, eu aşa cred…

— Iar eu cred că n-ai pic de inimă, se înfurie Edighei. Ce-i aia să nu-ţi dau bătaie de cap? Tu eşti aici de doi ani, iar eu am lucrat alături de el treizeci. Gândeşte-te şi tu: a murit un om şi n-avem voie să-l lăsăm singur, în casă pustie…

— Parcă asta, cum îi zice – mortul ştie că e singur sau nu e singur!…

— Dar noi ştim!

— Bine, bătrâne, bine, numai – asta, cum îi zice – nu mai ţipa la mine!

— Nu ţip, îţi explic!

— Şi ce vrei să fac? N-am oameni. La urma urmei, ce-o să faci acolo, în miez de noapte?

— O să mă rog. O să-l priveghez. Şi iar o să mă rog.

— Să te rogi? Tu, Burannâi Edighei?

— Da, eu. Află că ştiu şi eu rugăciuni.

— Asta-i bună, la – asta, cum îi zice – şaizeci de ani de putere sovietică…

— Ce-are a face puterea sovietică! Oamenii se roagă la căpătâiul morţilor de când lumea. Moare un om, nu o vită!

— Bine, bine, n-ai decât să te rogi, dar nu mai ţipa. Trimit după Edilbai, dacă o să vrea, asta, cum îi zice, să-ţi ţină locul… Acum las-o baltă, că vine o sută şaptesprezece, trece-l pe a doua secundară…

Şi Şaimerden închise. În aparat răsună declicul întrerupătorului. Edighei se îndreptă grăbit spre macaz şi, schimbându-l, se tot gândi dacă Edilbai o să se învoiască să-l schimbe, dacă o să vină. Mai prinse curaj – uite că oamenii au totuşi suflet –, când văzu geamurile celor câteva case luminându-se. Câinii lătrau. Aşadar, nevastă-sa nu pregeta, îi ridica pe toţi în picioare.

Între timp, o sută şaptesprezece intrase pe linia secundară. Din cealaltă parte se apropia o garnitură alcătuită numai din cisterne. Trenurile se încrucişară, trecând unul spre Est, celălalt – spre Vest.

Se făcuse două noaptea. Strălucirea stelelor crescuse şi fiecare astru se desluşea distinct. Lumina lunii se revărsa şi ea bogată peste Sarî-Ozeki, prinzând parcă, pe clipă ce trecea, puteri noi. Sub bolta înstelată se întindea nesfârşită, până hăt-departe, stepa; numai siluetele cămilelor, şi între ele cea uriaşă a lui Burannâi-Karanar, şi contururile mohorâte ale haltelor mai apropiate se profilau, ca mari umbre, încolo totul, de amândouă părţile căii ferate, se îneca în necuprinsul nopţii. Vântul nu adormise, şuiera neodihnit printre ierburi…

Edighei nu-şi afla locul, ieşea mereu din canton să vadă dacă nu apare cumva Edilbai. Într-un rând zări, nu prea departe, o mică sălbăticiune. Era o vulpe. Ochii ei aruncau sclipiri galben-verzui. Stătea abătută, cu capul plecat, lângă stâlpul acela de telegraf; nu se hotăra nici să se apropie, nici s-o ia la fugă.

— Ce cauţi aici? şopti Edighei, ameninţând-o în glumă cu degetul. Vulpea nu se sperie. Vezi, vezi! Ţi-arăt eu ţie! Şi bătu din picior.

Vulpea se îndepărtă printr-un salt, apoi se aşeză din nou, tot cu faţa spre el. Îl privea stăruitor şi trist, aşa i se păru lui Edighei, nu-şi mai dezlipea ochii de la el, sau de la ceva aflat în imediata apropiere. Ce-o adusese aici, oare ce-o împinsese spre aşezarea omenească? Lumina electrică sau, poate, foamea? Lui Edighei purtarea vulpii i se păru stranie. Ce-ar fi să-i facă de petrecanie cu un pietroi? Cum să laşi să-ţi scape o pradă care te îmbie singură s-o înşfaci? Edighei dibui o piatră mai măricică. O cântări în palmă şi ridică braţul, dar şi-l coborî numaidecât. Lepădă piatra la picioare. Îl trecuseră toate năduşelile. Doamne, câte-i mai vin omului în minte! Năzbâtii cu ghiotura. Când să dea cu piatra, îşi amintise deodată ce-i povestise cineva – nu ştia exact cine, poate unul din tipii ăia din vagonul special, sau fotograful cu care stătea el de vorbă despre Dumnezeu, ori poate altcineva, dar nu, Sabitjan îi povestise, arză-l-ar focul, ăsta cum deschide gura îţi toarnă câte-o minune, tot felul de întâmplări cu tâlc, pe care le povesteşte numai ca să-l bage lumea în seamă, să se crucească proştii –, da, Sabitjan, fiul lui Kazangap, îi vorbise despre reîncarnarea spiritelor.

Atâta amar de şcoală pe seama obştii ca să iasă un flecar fără istov. La prima vedere, ai fi zis că-i un tip. Ştia, chipurile, de toate, auzise, chipurile, despre toate, dar ce folos! Îl purtaseră prin internate şi institute, şi uite că nu era nimic de capul lui. Lauda de sine şi trasul la măsea, toasturi care mai de care mai întortocheate – asta da, însă când era vorba de treabă – mâlc. Într-un cuvânt, un terchea-berchea, un nimic pe lângă Kazangap, cu toate că se făleşte nevoie-mare cu diploma aia. Nu, nu era de nădejde tipul, nu semăna cu taică-său. Dar, naiba să-l ia: ăsta era, ce să-i faci.

El povestise odată că, în India, dăinuie credinţa că, în clipa când omul moare, sufletul lui trece într-o altă vietate, nu contează ce fel, fie ea şi o furnică. Şi se mai crede pe-acolo că, înainte de a se fi născut, orice om a fost fie fiară, fie pasăre, fie gâză. De aceea la ei e mare păcat să ucizi o vieţuitoare – chiar şi-un şarpe, o cobră de le iese în cale, nu se-ating de ea, se înclină şi-i fac loc să treacă.

Câte minuni nu-s pe lume. Cât or fi de adevărate – cine ştie! Lumea-i necuprinsă şi mintea omului n-o-ncape. Când sta gata să arunce cu piatra după vulpe, Edighei se gândise: dar dacă în ea sălăşluieşte sufletul lui Kazangap? Dar dacă, strămutându-se în vulpe, Kazangap venise la cel mai bun prieten al lui, pentru că după ce murise îi era urât singur în coliba aceea? „Am dat în mintea copiilor! se ocărî în sinea lui Edighei, ruşinat. Cum de-mi poate puia mintea aşa ceva? Halal de mine! M-am prostit de tot!“

Şi totuşi, apropiindu-se cu paşi grijulii de vulpe, îi vorbi ca şi cum aceasta l-ar fi putut înţelege:

— Şterge-o, n-ai ce căuta aici, fugi la tine în stepă. Hai, du-te, n-auzi? Numai nu într-acolo. Acolo sunt câini. Du-te cu Dumnezeu, du-te acasă, în stepă.

Vulpea se întoarse şi se depărtă în fugă măruntă. Mai privi de câteva ori în urmă, apoi dispăru în beznă.

Între timp de haltă se apropiase o altă garnitură. Pufăind, trenul îşi încetini treptat mersul, purtând cu sine aura mişcării – o pâclă luminoasă de colb deasupra vagoanelor. Când se opri, din cabina locomotivei care sforăia reţinut din pricina mişcării pistoanelor în gol, se iţi mecanicul:

— Hei, Edike, Burannâi, assalam-aleikum!

— Alekim-assalam!

Edighei îşi încordă privirea, ca să-l desluşească mai bine. Pe ruta asta toţi se cunoşteau între ei. Îl ştia, într-adevăr. Îl rugă să lase vorbă la staţie, la Kumbei, unde locuia Aizada, s-o anunţe că murise taică-său. Mecanicul se învoi numaidecât, din respect pentru Kazangap, cu atât mai mult cu cât la Kumbei echipa de mecanici se schimba, ba îi făgădui chiar ca la întoarcere s-o aducă pe Aizada cu familia ei, dacă până atunci aceasta avea să fie gata de plecare.

Un om dintr-o bucată. Edighei simţi chiar o anumită uşurare. Una din însărcinările pe care şi le luase era îndeplinită.

Peste câteva minute trenul porni şi, pe când îşi lua rămas-bun de la mecanic, Edighei zări un lungan înaintând spre el de-a lungul garniturii ce lua viteză. Privi mai atent. Era Edilbai.

Până când Dlinnâi Edilbai² preluă schimbul, până mai vorbiră de cele întâmplate, oftând şi pomenindu-l pe Kazangap, la Boranlî-Burannâi se încrucişară, văzându-şi fiecare de drum, alte două trenuri. Iar când, scăpat de orice grijă în legătură cu cantonul, Edighei porni spre casă îşi aminti – mai bine mai târziu decât niciodată – că, mai adineauri, uitase să-i spună nevesti-sii, mai bine zis să se sfătuiască cu ea, cum ar face să le dea de ştire fetelor şi ginerilor lor despre sfârşitul bătrânului Kazangap. Cele două fete ale lui Edighei, amândouă măritate, locuiau pe cu totul alte meleaguri – lângă Kâzâl-Orda. Cea mare lucra la un sovhoz specializat în cultura orezului, bărbatu-său era tractorist tot acolo. Cea mică locuise un timp la o staţie de cale ferată de lângă Kazalinsk, apoi însă se mutase cu familia mai aproape de sora cea mare, şi acum bărbatul mezinei lucra în acelaşi sovhoz, ca şofer. Şi cu toate că n-aveau cu Kazangap o legătură de rudenie care să le oblige să vină neapărat la înmormântarea lui, Edighei era încredinţat că acesta însemnase pentru ele mai mult decât orice rudă. Fetele lui Edighei se născuseră la Boranlî-Burannâi. Aici crescuseră, carte învăţaseră la şcoala din staţia Kumbei, o şcoală cu internat, unde le duceau pe rând ba Edighei, ba Kazangap. Şi le aminti. Îşi aduse aminte cum le aduceau şi le duceau, în vacanţă şi din vacanţă, cocoţate pe cămilă. Cea mică în faţă, el la mijloc şi cea mare în spate – aşa călătoreau ei trei. Câte trei ceasuri, ba iarna şi mai mult, alerga Karanar în trap uşor, de la Boranlî-Burannâi la Kumbei. Iar când, dintr-un motiv sau altul, Edighei nu putea merge cu ele, le ducea Kazangap. Le fusese ca un tată, Edighei hotărî să trimită o telegramă, urmând ca ele să facă aşa cum vor crede de cuviinţă. Măcar să afle că bătrânul Kazangap nu mai este…

Apoi se gândi că a doua zi dimineaţa trebuia, întâi şi-ntâi, să-l aducă de la păşune pe Karanar, căci avea să-i fie de mare trebuinţă. Nu-i uşor să mori, şi nici să înmormântezi cum se cuvine un om, iarăşi nu-i uşor… Descoperi mereu că ba nu-i una, ba nu-i alta şi trebuie făcute toate în grabă, începând cu giulgiul şi terminând cu procurarea lemnelor trebuincioase pentru pregătirea pomenii.

Pe când gândea el aşa, aerul se clătină parcă deodată, amintind undele de şoc de pe front, şi pământul se cutremură sub picioarele lui. Edighei văzu cum, chiar în faţa sa, departe, în stepă, acolo unde se afla, după câte ştia el, cosmodromul Sarî-Ozeki, crescu, împlântându-se în tării, un imens vârtej de foc. Edighei încremeni, uluit: o rachetă îşi lua zborul spre cosmos. Nu văzuse niciodată aşa ceva. Ştia, fireşte, ca toţi ceilalţi, de existenţa cosmodromului Sarî-Ozeki-l – la vreo patruzeci de kilometri sau chiar mai puţin – şi mai ştia că într-acolo ducea o derivaţie a căii ferate, pornind de la gara Togrek-Tam, ba se mai spunea că în partea aceea de stepă se înălţase un mare oraş, cu magazine uriaşe, auzise, bineînţeles, la radio, ştia din discuţii şi citise prin ziare despre cosmonauţi, despre zborurile cosmice. Toate acestea se întâmplau undeva, în apropiere, în orice caz la un spectacol de amatori din oraşul unde locuia Sabitjan – şi oraşul ăsta se afla mult mai departe, la aproape o zi şi jumătate de mers cu trenul – îi auzise pe copii cântând în cor un cântecel, în care se spunea că ei sunt cei mai fericiţi copii din lume, căci cosmonauţii îşi luau zborul spre cosmos de pe pământul lor; dar cum zona ce înconjura cosmodromul era considerată închisă, Edighei, cu toate că locuia în apropiere, se mulţumise cu ce afla de ici şi de colo. Şi iată că acum vedea pentru întâia oară cu ochii lui cum se înălţa spre tăriile-nstelate racheta aceea, într-o vâlvătaie dezlănţuită, luminând împrejurimile cu străfulgerări tremurătoare. Edighei se înfioră: oare, într-adevăr, vatra aceea de foc purta înlăuntrul ei un om? Sau, chiar doi? Dar cum se face că, trăind aici de zeci de ani, nu mai văzuse niciodată o lansare – şi doar fuseseră atâtea, nici nu le mai puteai ţine socoteala. Poate că navele fuseseră lansate ziua. În lumina soarelui şi de la asemenea depărtare, le-ai fi putut numai cu greu desluşi. Dar asta de ce şi-o fi luat zborul în puterea nopţii? Poate că era vreo grabă, sau poate chiar aşa trebuia? Sau poate, părăsind Pământul noaptea, ajung pe orbită în plină zi? Tot Sabitjan le povestise, atât de sigur pe sine de parcă ar fi fost el însuşi acolo, că, în cosmos, noaptea se schimbă în zi la fiecare jumătate de ceas. Ar trebui să-l mai descoasă pe Sabitjan. Sabitjan ştie tot. Se şi vrea atotştiutor şi mare mahăr. De, lucrează la regiune. Dar tot n-ar trebui să se dea drept cine nu este. La ce bun? Vorbeşte cum ţi-i vorba şi poartă-te cum ţi-i portul. Or el… „Deunăzi, m-am întâlnit cu cutare, zice, om mare şi i-am zis eu cutare şi cutare.“ Când colo, Dlinnâi Edilbai povestea cum îl căutase într-o bună zi la serviciu. Alerga Sabitjan al nostru, zice, în sala de primire, ca o suveică, între telefon şi uşa cabinetului. Abia mai prididea; „Am înţeles, Aljapar Kaharmanovici! Da, Aljapar Kaharmanovici! Numaidecât, Aljapar Kaharmanovici!“ Iar şeful, zice, stă în cabinet şi apasă pe butoane. Aşa că nici nu izbutiseră să stea de vorbă ca lumea… Vasăzică, asta a ajuns, zice, consăteanul nostru din Borannlî. Mă rog, dă-l încolo… Îi părea rău doar de Kazangap. Suferea mult pentru băiatul lui. Până în ultima zi nu spusese o vorbă rea despre el. Ba se şi mutase la oraş, să stea cu ei, cu fiu-său şi cu noră-sa; chiar ei îl rugaseră să vină, chiar ei îl duseseră acolo, şi uite ce-a ieşit… Dar asta-i altă poveste…

La aceste lucruri se gândea Edighei, întorcându-se spre casă prin noaptea adâncă. Urmări nava cosmică, până când se făcu nevăzută. Urmări îndelung minunăţia aceea. Iar când imensa ei văpaie, care urca scăzând, se mistui în beznă, după ce mai întâi se prefăcu într-un punct de ceaţă luminoasă, clătină din cap şi-şi văzu de drum, încercat de sentimente contradictorii şi ciudate. Neîncetând să se minuneze de cele văzute, îşi dădea seama că acestea erau pentru el lucruri străine, care trezeau şi uimire, şi spaimă. Îşi aduse aminte deodată de vulpea aceea care alerga de-a lungul căii ferate. Ce-o fi simţit ea, singură în stepa pustie, văzând pe cer vârtejul acela de foc? N-a ştiut, pesemne, unde să se ascundă mai repede…

Dar nici chiar el, Burannâi Edighei, martorul acelui start al rachetei în noapte, nu bănuia şi nici nu i se cuvenea să ştie că era vorba de o misiune extraordinară, de salvare, lansată fără nici o festivitate, fără ziarişti şi gărzi de onoare în legătură cu un incident neprevăzut petrecut la bordul staţiei cosmice „Paritet“³, care în cadrul unui program sovieto-american, evolua de peste un an şi jumătate pe o orbită botezată convenţional „Tramplin“⁴. De unde să ştie Edighei toate astea? Edighei nu bănuia nici că acest eveniment se va răsfrânge şi asupra lui, asupra vieţii lui, – aceasta nu numai în virtutea legăturii inexpugnabile dintre om şi umanitate, în înţelesul lor generic – ci în modul cel mai direct şi concret. Cu atât mai puţin putea şti că, la scurt timp după lansarea navei la Sarî-Ozeki, din partea opusă a planetei, de pe un cosmodrom din Nevada, luase startul, spre aceeaşi staţie orbitală „Paritet“, de pe aceeaşi orbită „Tramplin“, o navă americană cu aceeaşi misiune, dar care venea din sens opus.

Navele fuseseră lansate în cosmos de urgenţă, la un ordin primit de pe portavionul de cercetări ştiinţifice „Konvenţia“, baza plutitoare a centrului unic sovieto-american de dirijare a programului „Demiurg“.

Portavionul „Konvenţia“ se afla în zona sa permanentă de patrulare, în Oceanul Pacific, la sud de Insulele Aleutine, într-un patrulater situat la distanţă aproximativ egală de Vladivostok şi San Francisco. Centrul unic de dirijare tocmai urmărea cu încordare înscrierea celor două nave pe orbita „Tramplin“. Deocamdată totul mergea bine. Urmau însă manevrele de cuplare cu complexul orbital „Paritet“. Era o problemă dintre cele mai complicate, cuplarea urmând să se realizeze nu succesiv, întâi o navă, apoi, după un interval, cealaltă, ci concomitent, absolut sincron, din două direcţii diferite.

De peste douăsprezece ore, „Paritet“ nu mai reacţiona la semnalele Centrului de pe „Konvenţia“, nu reacţiona nici la semnalele navelor care se îndreptau spre ea, pentru cuplare… Trebuia clarificat ce se petrecuse cu echipajul de pe „Paritet“…

1. Burannâi Edighei – „Edighei Viforul“, de la rus. buran – vifor.

2. Dlinnâi Edilbai – „Edilbai cel Lung“ (de la rus. dlinnâi – lung).

3. „Paritatea“

4. „Trambulina“.