O. Nimigean

Rădăcina de bucsau

roman

Prefaţă de Bogdan-Alexandru Stănescu

Editura Polirom

2010

© 2010 by Editura POLIROM

Colecţia „Ego. Proză” este coordonată de Lucian Dan Teodorovici.

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, B-dul I.C. Brătianu nr. 6, et. 7, ap. 33, O.P. 37;

P.O. BOX 1-728, 030174

ISBN eBOOK: 978-973-46-2098-2

ISBN 978-973-46-1776-0

Redactor: Alina Radu

Coperta: Carmen Parii

Tehnoredactor: Luminiţa Păun

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepseşte penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Plin de bube, pe gunoi

„Locuiesc în văi îngrozitoare, în peşterile pămîntului şi în stînci.

Urlă printre stufişuri, şi se adună sub mărăcini.“

(Iov, 30, 6-7)

Dacă O. Nimigean a vrut ca cititorul să treacă prin suferinţele atroce ale personajului său, odată cu el, în timp ce citeşte, ei bine, cred că a reuşit. Greu îmi vine să aduc în discuţie, comparativ, un roman unde suferinţa să devină antropomorfă, fără intenţii suprarealiste ori cu alte asemenea valenţe stilistice. Suferinţa, personajul principal al acestui roman scris (de fapt, publicat) în România anului 2010, capătă trăsături din ce în ce mai clare cu fiecare rînd. Cuvintele personajului Liviu, incantaţii stridente, nu fac altceva decît să iluzioneze: că ai în faţă un roman unde atenţia trebuie distribuită just între acţiunea propriu-zisă şi felul în care e ambalată, că personajele sînt importante şi ar trebui urmărită evoluţia lor de-a lungul cărţii, că în spatele tuturor acestora se află Ideea, urmărită de autor etc. Problema intervine la ultima pagină, cînd realizezi că, din spatele acestui roman masiv, lipsit de milă pentru cititor, se înalţă spectrul, hîrca suferinţei cea de toate zilele.

Cea de toate zilele: O. Nimigean nu are nevoie nici de fundalul unei planete post-apocaliptice (apocalipsa personală îi este de ajuns), nu are nevoie să intre în mintea unui criminal în serie (crimele pe care le comite în gînd şi în fapt, chiar, personajul său, nu au asemănare), însă ştie să scrie un roman total, sprijinit pe două axe vechi de cînd lumea: iubirea şi moartea. Plus toate combinaţiile posibile între ele. Dacă nu aş crede într-un destin singular (cu tot ce implică termenul) al acestui roman, l-aş putea vedea polemic faţă de marea majoritate a prozei româneşti actuale. Nu, îl cred scris în singurătate, şi adresat singurătăţii.

Rădăcina de bucsau începe – şi se termină – în punctul de intersecţie a două spaţii limită: finalul unei iubiri (al Iubirii, de fapt) şi moartea iminentă a mamei. Personajul lui Nimigean e unul aflat în pragul disoluţiei. Intelectual ratat (ratare la care a lucrat toată tinereţea – de multe ori intransigenţa condimentată cu lungi şi condimentate reflecţii duce la lipsa oricărei energii îndreptate spre acţiune), iubit şi soţ ratat (adulterul, ratat şi el chiar înaintea debutului narativ, nu are alt rol decît acela de declanşator al rupturii), nici măcar un fiu prea bun, Liviu e omul care gîndeşte enorm, însă acţionează puţin. Şi prost, în general. Un bărbat care îşi scrie mental jurnalul de campanie al propriei vieţi, în timp ce aceasta se derulează, inexorabil, cu viteză coşmarescă. Deciziile sale, în plan practic, arme fragile, frîne de jucărie împotriva tăvălugului: renunţarea la băutură, la fumat, la amantă, exerciţiile fizice zilnice. Ironia şi auto-ironia sînt batalioane pe care Nimigean le desfăşura, pe pînza unui suprarealism rafinat, chiar în Mortido. Cititorul poate cădea în plasa unei lecturi accentuate a factorului protest din proza lui O. Nimigean. Văd aici, mai curînd, o renunţare definitivă la acţiune.

Cele două poveşti, complexe, dezvoltate de jurnalul interior al personajului Liviu, cu salturi din trecutul îndepărtat în prezent, apoi în memoria familiei, se împletesc, se intersectează pentru a se respinge infiorate. Zelda (supranumele dat Ioanei cea cu figură de clown cînd doarme) este un mister al prezentului, însă o fiinţă plină de farmec a trecutului, acolo unde memoria bărbatului părăsit reţine doar clipele frumoase (cu excepţia zonelor de revoltă intimă). Devotamentul, sacrificiul ei de soţie capabilă timp de douăzeci de ani să îndure capriciile unui intelectual blazat, cu o carieră asumat ratată, beţiile, izbucnirile iraţionale de furie şi, în cele din urmă, o altă femeie, capătă în memoria cinematografică a lui Liviu spectre anamorfotice. Aceleaşi scene, în funcţie de deplasarea dramatică a „acţiunii“, capătă fie valenţe tragice, fie sînt învelite în ciocolata duioşiei. Liviu e un lucid, însă luciditatea sa este una livrescă (într-adevăr, dacă nu ar fi fost caracterul superior al Zeldei şi intelectualismul rafinat a lui Liviu/Nimigean, aş fi fost tentat să mă gîndesc la Cel mai iubit dintre pămînteni), manieristă. Melancolia sa, extrasă din lumina neagră a soarelui unui Charles D’Orléans, înghite tot ce ţine de exterioritate, îşi apropriază atît „obiectivitatea“, cît şi memoria, le filtrează şi le supune gîndirii. Liviu depune acelaşi efort intelectual şi livresc atît în a afirma un lucru, cît şi contrariul său. Aceeaşi scenă rememorată va provoca duioşie, pentru ca apoi să devină prilej pentru răbufniri de furie.

„Mă întreb obsesiv în ultima vreme, după ce Zelda mi-a umblat prin însemnări («Te-am văzut tulburat, voiam să înţeleg ce se petrece, ca să te ajut!») Şi a tăiat decis, maladiv de decis, ca posedată, ultimele punţi dintre noi («Nu mi-aş fi închipuit că o iubeşti!... Nu m-ai văzut niciodată!»)... Inventariez fapte, stări şi nuanţe, de la îmbufnări şi certuri violente, cu farfurii aruncate de pereţi, pînă la conversaţiile în care încercam să ne ascundem atrofierea sufletească (... cuvintele acelea, a căror vacuitate mă umple de amărăciune şi, pe măsură ce le rostesc, mi se face silă de falsitatea lor, o silă organică, de la care mi se usucă buzele şi articulez cu greutate, revenind asupra frazei şi bîlbîindu-mă, cu gîndul nicăieri, blocat de impactul aproape fizic al absenţei). Îmi reproşez o posesivitate stranie. Diferită de cea a masculului rănit.“

Conştiinţa lui Liviu e adusă în planul hîrtiei în clipa în care acesta porneşte la vale într-un montagne russe, o alunecare pe care nu ştie cum şi nu poate s-o oprească. Faptele date sînt de necombătut, singura cale de-a întoarce destinul din drum fiind aceea a deformării exteriorului, a trecerii lui prin malaxorul gîndirii şi „eseisticii“. Atîta timp cît cititorul rămîne lucid, este clar de la bun început că împăcarea dorită febril de bărbat e imposibilă. La fel cum moartea iminentă a mamei (îndrăznesc să spun, cel mai bun personaj al romanului, magistral chiar) nu poate fi decît amînată.

Sentimentul de apăsare care însoţeşte fiecare din aceste 500 de pagini ale romanului e unul magnific construit (a nu se echivala „construcţia“ cu artificialitatea): din clipa în care bărbatul recent părăsit păşeşte în satul mamei („Efectul de tunel. Nu văd nimic în jur.“), ocheanul se întoarce şi eşti conectat direct la coşmarul în desfăşurare. Mama lividă, singură, aşezată pe „pătuţul“ din bucătărioară... Tusea din ce în ce mai puternică, buzele înverzite, frigul de zile (soba de tablă neaprinsă), paragina, părăsirea în care bătrîna de 83 de ani abia îşi trage sufletul nu compun decît scena inaugurală a coborîrii în infern.

E extraordinar felul în care O. Nimigean clădeşte relaţia din ce în ce mai „elementară“ dintre fiul nevrotic şi mama aflată pe patul de moarte. De la aparentul optimism al revederii la scena finală, a unui optimism blazat, mama este pentru Liviu un adevărat Vergiliu care-l călăuzeşte în infern. Şi amîndoi călăuzesc un cititor iniţial şocat, apoi conectat din ce în ce mai profund la o împăcare cu sine a naratorului. Ochiul aparent închis la obiectivitatea exterioară al lui Liviu prinde cu fineţe de mare prozator sărăcia şi răutatea lumii rurale, aude tînguirea mamei care-şi vrea „hectarul“ înapoi (hectar pe care nu l-a văzut niciodată), atracţia pe care o simt hienele satului atunci cînd îşi coboară mama incontinentă din Salvare etc. Relaţia aceea duioşie-duritate din jocul memoriei cu Zelda revine şi în relaţia cu mama, numai că în prezentul „povestirii“. Există o stîngăcie în această relaţie, din partea ambilor membri: se găsesc doar două scene de apropiere reală şi admisă conştient de cei doi. A se citi scena portocalei acre, din spital...

Mai curînd decît duioşia de abecedar, pe care-o profesăm cu toţii (deşi ştim că ne îndepărtăm de părinţi în pas cu propria apropiere de moarte), între cei doi, mamă şi fiu, se înfiripează relaţia, cum am numit-o, elementară, care presupune accesul în zone tabu. Spălarea mamei bătrîne în zonele intime, descrierea „cărnii vii“ cauzate de fecalele nespălate de infirmiere, tamponarea cu talc, astea sînt nişte scene care pe mine m-au cutremurat. Şi, trebuie să spun asta, aici am resimţit autenticitatea romanului, m-a făcut să recitesc prima sută de pagini. Intimitatea aceasta cu mama e punctul nevralgic care o respinge, ca pe un microb, chiar şi pe Zelda cea înduplecată să vină în vizită. Nu are acces la drumul pe care cei doi îl făcuseră deja:

„Mama vrea să spună, nu-şi găseşte cuvintele, se-neacă, izbucneşte deodată:

— Ce-aştepţi, dragă?! Bagă-mi canula-n găoază!

Simt cum mi se înfierbîntă pomeţii. Ştiu că vorba ei nu are nici o conotaţie argotică, e un termen neutru, aşa ştie ea că se zice, însă vorba verde m-a blocat. Duc canula, apa ţîşneşte din nou, ne udă pe amîndoi, udă podelele. Ridic mîna, las irigatorul jos şi execut mişcarea pe uscat. Înfig şi apăs canula. Mama geme, strînge din maxilare. Strigă:

— Dă-i apă!“.

Urmăreşti aceste crăpături din ce în ce mai ramificate din psihicul personajului pe măsură ce ele sînt abia firicele. Despărţirea de Zelda, metaforizată de transformarea convorbirilor telefonice în „bipuri“ pentru a semnaliza că totul e OK, vine pe fondul unei anti-resemnări. A nu se confunda falsa resemnare cu blazarea socială şi, iată, sentimentală a personajului: scopul existenţei lui Liviu nu este altul decît acela utopic de a prelungi viaţa unui muribund la infinit.

Notaţiile capitolului final, din „Moleskine“, au ceva din bătaia tot mai căznită a unei inimi bătrîne. Mama, întinsă în şezlong, pare a-şi recupera ceva din luciditate sau din autonomia fiziologică. Un fel de relaxare, ca a unui arc care a fost forţat prea mult, intervine şi în stilul, în ritmul notaţiei. În inima coşmarului, sau a vîrtejului, e calm:

„O privesc pe mama prin geam. A adormit în şezlong, în verandă. Pieptul i se ridică şi i se lasă uşor, aproape imperceptibil. Fibrele ultime, care, atinse, dau un sunet al lor, suspendat, o muzică a nu ştiu cui, a nimănui... Un fel de artă pentru artă a ultimelor respiraţii“.

Bogdan-Alexandru Stănescu

Orice asemănare cu persoane din realitate este nesemnificativă.

„Doamne, fie-Ţi milă de fiul meu, pentru că e lunatic şi pătimeşte rău: adesea cade în foc şi adesea în apă.“ (Matei, 17, 15)

1. Joker

Izbesc uşa înţepenită cu piciorul. Cobor din tren. Efectul de tunel. Nu văd nimic în jur. Sar liniile de cale ferată. Intru în curte. „No, o zîs că să vii!“ Păşesc peste prag. Mă izbeşte frigul din bucătărie. Soba de tablă – stinsă. Podelele – nemăturate. La mama nu îndrăznesc a privi. Inspir. Abia acum ridic ochii. Stă sub plapumă, în capul oaselor, sprijinindu-se în perna ridicată la perete, cu părul alb scăpat de sub baticul negru, suptă la faţă, înfofolită în scurta mea veche de fîş, „scurta de camuflaj“, cu mînecile destrămate, prin care iese un fel de căptuşeală mucedă de vată. Roade un biscuit fărîmicios, din cei ieftini, care se vînd la kilogram. Ca înainte de revoluţie. Scurta şi plapuma sînt pline de firmituri.

— Ai venit?

— Am venit.

Încearcă să se ridice, dar o îneacă tusea. O tuse ca un acces de epilepsie, cu zvîcnete şi convulsii. Hîrîie gros, sec. Dă din mînă cu biscuitul, să am răbdare, îşi revine ea.

Mă aplec peste pat şi o sărut pe frunte. Mă apucă – aproape că m-a-nşfăcat – cu mîna cealaltă, parcă şi deznădăjduită, şi triumfătoare în acelaşi timp, şi mă pupă apăsat pe obraz. M-a zgîriat cu cei cîţiva ţepi din bărbie.

— Dragă, eu sunt foarte bolnavă. De trei zile nu m-am putut da jos din pat ca s-aprind focu’. Mînînc biscuiţi. Mi-i dor de-o supă. Fă-mi o supă!

Scot din geantă pîinea cu seminţe (astă-iarnă: „Ce pîne, dragă! Asta da, pîne! Nu ce aduce la Tomoroagă la magazin!“), plasa de clementine, kilogramul de kiwi („Dragă, atîta-mi plac chivele! Întîi am crezut că sunt cartofi, oare de ce-mi aduce el mie cartofi?!“), rotiţa de caşcaval „Sofia“ (parc-o aud, la fiecare îmbucătură: „Doamne, gustos mai e, dragă!“), punga de merlucius (se plîngea că în satul ăsta n-ai de unde cumpăra o bucată de peşte şi tare i-ar fi poftă de un peşte prăjit în făină de porumb; merlucius mi-a ieşit în cale – ca pe vremuri: eu şi Zelda, abia căsătoriţi, ne plimbăm prin Constanţa şi la fiece colţ dăm peste o tonetă cu merlucius –, merlucius am luat). (Bine, dar merluciusul e foarte bun!)

Aprind lumina. Frigul din bucătărie, dezordinea, mirosul de stătut, figura descărnată a mamei, calendarul ortodox de lîngă sobă, plin de stropi şi de murdărie de muşte, maşina Singer, încărcată cu bulendre, dulapul verde de scîndură, cu suluri şi cutii deasupra, scaunele cu furnirul cojit...

— Ţi-am adus peşte! Ziceai că ţi-e dor de peşte! Fac focul şi mîncăm. Numai un pic, să-mi las geanta dincolo!

— Dincolo-i frig! Dacă nu m-am putut ridica!...

— Las’ că nu-i chiar atît de frig, sîntem la mijlocul lui martie!

Zic. Dar e frig al naibii, mi-au îngheţat mîinile şi picioarele. Cînd mi-e frig, mă simt şi mai stingher. Stingher, străin. Poate nu străin, mai degrabă extrem de vulnerabil. Totuna. (Rugăciunea lui Cleopa! Doam... Nu se leagă.) Deschid uşa de la dormitor – „camera mea“. Cuvintele sfîntului, ca de la sine: „Multora li se pare că dacă ar fi în altă împrejurare, ar fi mai buni. Aceasta este numai o închipuire şi o recunoaştere a înfrîngerii lor morale. Adam a pierdut credinţa în rai. Iov şi-a întărit credinţa plin de bube pe gunoi“.

Plin de bube, pe gunoi...

„Dincolo.“ Semiîntuneric. Odaia, neschimbată de cînd o ştiu. Patul în care-a murit tata de cancer la vezică, „pişînd sînge“ învelit în foi de varză – ultimul leac minune, după ceaiurile lui Neamţu, „omul care vede prin oameni“, sau Valeriu Popa (care din ei?), vindecători din Flacăra lui Păunescu (cînd am fost la Valeriu Popa, la Bucureşti, printre blocuri...). Scaunele tapiţate. Pînza uzată, roasă, lucioasă. Masa. Sfeşnicul de alamă, cu lumînarea albă de parafină de la Iordanul din iarnă. Rafturile mici (tata, dîndu-le cu baiţ: „Gata, le lăsăm să se uşte!“), ultima sa lucrare de tîmplărie. Înalte pînă sub geam, doldora de bepeteuri. Volume din colecţia de artă de la „Meridiane“. Întreaga serie Torouţiu, Studii şi documente literare. O răsfrîngere în geamul de sticlă al bibliotecii vechi, încărcate pînă la refuz. Între sticlele glisante, Maiorescu în fotografia de bătrîneţe, din semiprofil. Zugrăveala (tanti Lucreţia Horşak trage cu rolul şi imprimă arabescurile de la colţuri cu nişte tipare de carton, mînuind o pensulă din care se preling stropi de vopsea). Cupele candelabrului s-au umplut de muşte moarte. O pecingine verzuie destramă supracopertele tomurilor. Soba de teracotă. Crăpăturile din pereţi şi tavan.

Îmi arunc geanta pe covor, lîngă masă. N-am pus decît nişte chiloţi, nişte perechi de ciorapi, două tricouri. Şi, ca porte-bonheur, o minge portocalie de tenis-de-masă.

Telefonul Rafilei. „No, o zîs că să vii!“ Ghemuit pe canapeaua din garsonieră, cu capul în mîini. Tremur. O văd rece în pat. Sau agonizînd inconştientă. Zelda nu vorbeşte. De cînd s-a mutat singură în camera cealaltă, refuză să vorbească. „N-are rost, divorţăm.“ N-o cred în stare. Mă iubeşte. Dar acum a înnebunit.

Cu totul, doă’ş’cinci de milioane în bancă. Plus cinci milioane cash. Plus speranţa unor resturi de plată, adică mai nimic.

Joi mă dezagregasem. Mi-am pierdut coeziunea interioară, n-am mai văzut decît zidul. Un zid imaterial, negru. Un zid de jur-împrejur. Fără impulsul animalic de-a o porni, aş zăcea şi-acum cu capu-n mîini pe canapeaua descusută din garsonieră.

Cunosc teoretic întregul mecanism. De ce naiba nu mi se atenuează reacţiile mentale şi, mai ales, cele fiziologice, frica şi tremurul mîinii, tăierea genunchilor, chircirea testiculelor?!

Anesteziată, aparent dezamorsată. Rîzi, glumeşti, o uiţi şi deodată tremurul!

Întind mîna cu degetele răşchirate. E aici, deşi nu se vede. Simt vibraţia.

Totuşi, zidul negru a devenit gri.

M-aş vrea altundeva. (Într-o cameră cu uşa zăvorîtă?)

Din bucătărie, izbucneşte tusea spasmodică a mamei. Senzaţia că la următorul icnet se epuizează.

În capul oaselor, cu baticul alunecat pe spate, mama dă din cap ca o rockeriţă. Îîh! Îîh! Îîh! Îîh! Îîh! Îmi face din nou semnul acela al ei, să am răbdare. Scoate un sunet ascuţit, de gaie, şi rămîne cu arătătorul ridicat şi buzele întredeschise, ca şi cum mi-ar cere un plus de atenţie, urmează un anunţ important. Nu urmează decît o nouă serie de tuse. În sfîrşit, reuşeşte să articuleze, cu ochii împăienjeniţi:

— Dacă n-ar fi tusea asta!...

Continuă însă din ce în ce mai locvace:

— Dragă, am rugat-o pe Rafila să mă dea cu unguentul pe care mi l-aţi trimis voi (ce i-am trimis? „Voltaren“?), cred că de-acolo mi se trage. I-am spus proastei să nu toarne mult şi să frece-n dreptul plămînilor, da’ proasta a-ntins pînă jos. I-am strigat să şteargă, unde să mai şteargă, a pătruns în piele... Of, mămucuţă care m-ai făcut, că în rău ceas m-ai făcut!... Mai bine mă strîngeai de gît şi mă aruncai pe apă!... Toată viaţa mi-a fost dat să trăiesc printre tanăi!... Aşa şi tat-tu, nu-l scoteai dintr-a lui. Îi spuneam, măi Gavrilă, ascultă-mă şi pe mine, de ce nu vrei şi tu să fim şi noi în rînd cu lumea, dacă nu te pricepi, fă ce-ţi spun eu şi nu te mai mişca aşa, lipa-lipa... Uite-aşa se mişca, adormea pînă să calce şi cu celălalt picior. Nu ştia decît să umble beat, cu pădurarii lui, şi să cînte. Ce-i drept, cînta foarte frumos, avea voce, numai operă şi operetă, aşa l-am şi cunoscut... Of, mămucuţă, de ce nu m-ai făcut pe mine bărbat, aş fi ştiut eu cum se trăieşte!... Toţi vor să-ţi smulgă şi să te jupească! Pînă şi frate-miu’, moş’tu’ Andrei, care i-am lăsat hectarul de la mama să-l lucreze, şi-a trecut, dragă, hectarul pe numele lui! Auzi ce-mi scrie, am scrisoarea de la el pe dulap, dă-mi-o să-ţi arăt! Sus pe dulap! Nu-i mai ajunge nici lui, să-mi ieie hectarul de la mama! Nu c-aş scoate cine ştie ce de pe el, că i l-am lăsat în folosinţă lui moş’tu’ Andrei şi ne trimetea patru milioane pe an şi-un săcuieţ de făină de porumb, ca-n bătaie de joc!..

— Lasă-l şi dumneata acuma, e mort de-o jumătate de an!

— Da’ de ce să-l las, dragă?! El mi-a lăsat mie hectarul de la mama?! Nu-l las, mînca-l-ar vermii să-l mînînce! Dă-mi scrisoarea de pe dulap, să-ţi arăt ce scrie! Să vezi cu ochii tăi!

— Spune din gură! Vreau s-aprind focul.

— Nu, dar să vezi cu ochii tăi!

— Las’ că te cred pe cuvînt!

— Zice, dacă vrei hectarul de la mama, du-te cu actele la notariat! Adică el, porcalanul, nu ştie cum a fost atunci, cu colectivizarea, cînd i-au luat mamei pămîntul, dar ea l-a-mpărţit, că, dac-o să cadă comuniştii, să ne revină la fiecare?... Hectarul meu era devale, aş lua acum cel puţin cinci milioane pe el. Mama ne-a lăsat pămîntul la cei care n-am făcut facultate, aşa a fost înţelegerea, că noi i-am ţinut pe cei care-au făcut facultate. După revoluţie a rămas la Andrei, să-l folosească, eu nu puteam să mă deplasez la vîrsta mea. Ne trimetea patru milioane pe an şi nişte făină, că nu s-a făcut, că n-a ieşit... Ş-acuma-mi spune-n bătaie de joc să-mi scot pămîntul de la notariat! A fost, dragă, fratele meu, am avut încredere în el şi el mă trimite la notariat! Ba să-l mînînce vermii! Ă... ra! Unde nu-s eu sănătoasă, acum aş porni-o, pe loc, dar nu mai pot, nu pot, la optzeci şi trei de ani nu mai ajung eu acasă! Trebuie să te duci tu!

— Uite-acuşi! E un accelerat la ora nouă!

— Şi tu mă iei în rîs?! Îi lăsăm pe toţi să rîdă de noi ca de nişte proşti?! Să-şi bată toţi joc de noi?! Să ne ungă casa cu cîcat?! Vezi cum eşti tu?! Crezi că mie mi-i de hectar? Mi-i că rămîn bătaia lor de joc! De ce să-mi smulgă ei mie hectarul de la mama?! Şi ce, mi-ar strica şi mie să am la CEC cinci milioane?!

— Hai să discutăm altădată, ce Dumnezeu!

— Nu ştiu cum eşti tu, Ţicule! Ţie nu-ţi pasă, dragă, c-ajungem de rîsul lumii?! Vrei să lăsăm ce-i al nostru?! Vrei să ne-ncalece?! Tu nu ştii cum e lumea, nu te condamn, dar eu am trăit cu ei şi-i ştiu de ce sînt în stare! Trebuie plesniţi peste ochi fără milă cînd întind mîna!

— Lasă, dom’le, discuţia asta! Nu-nţeleg de ce nu poţi şi tu să-ţi vezi liniştită de bătrîneţe, de boală!

(Înţeleg prea bine. Mă zgîrie pe ficat.)

— Tu nu ştii ce-nseamnă singurătatea, să n-ai cu cine vorbi!... Cui să-i spun şi eu ce am pe suflet?! Cui să-mi vărs şi eu tot amaru’ şi tot necazu’?! Că am avut o viaţă numai de amar şi de chin. Văleu, mămucuţă! Aici îs înconjurată de străini şi de duşmani. Cînd te văd aşa, îmi vine să mă duc pe ceea lume!

Îşi propteşte fruntea-n podul palmei şi reîncepe să tuşească. O tuse scremută, ostentativă, cumva teatrală, adică îmi arată ea mie cît e de nenorocită, cum se zbuciumă, cum suferă, cum n-are pe nimeni.

Adun cenuşa cu cîrligul. Caut lopăţica.

— În ce pun cenuşa?

— Deşartă ligheanul de sub masă!

Un lighenaş de alamă, crăpat, plin cu tot felul de nimicuri, coji de săpun, perii de rădăcină, punguţe de plastic mototolite, legate cu sforicele.

— De trei zile n-am mai făcut focul. Vezi că borcanul cu motorină e în verandă! Ciucălăi mai sunt?

Întreabă cu un glas resemnat, în care ghicesc acuzele nerostite.

— Mă descurc eu, stai liniştită!

I-am dat de înţeles prin ton că, gata, convenim un armistiţiu, ne potolim, amînăm gîlceava pe mai tîrziu.

Arunc cenuşa în spatele casei, bîjbîind pe sub geamurile de la verandă. Respir aerul tare, submontan. Mă uit în jur. Se întrezăresc, în întuneric, crengile prunilor. Mai sus, pe vîrful coastei, coroanele descărnate ale nucilor. Nu miroase nici a iarnă, nici a primăvară. Am nimerit între anotimpuri. Pe cer, de dincolo de pojghiţa lăptoasă de nori, pîlpîie luceafărul.

— Unde-ai stat atîta? Ai închis găinile?

— N-am închis nici o găină. Mai ai găini? Am dus cenuşa.

— Mai am cinci. Am rugat-o pe Rafila să le-arunce o farfurioară de grîu. Du-te să le-nchizi!

— Dacă mă rogi frumos... Dar s-aprind întîi focul.

— Întîi clăteşte ligheanul de cenuşă şi pune-l înapoi sub masă!

Înmoi ciucălăii în motorină. Îi las să se îmbibe (mama zice „îmbimbe“). Inspir mirosul ca de lampă, scot ciucălăul şi-l bag repede pe gura sobei, ca să nu picure. Peste ciucălăi clădesc artistic vreo cîteva surcele, dintr-un lighean roşu de plastic, ferfeniţit (o bucătărie a lighenelor – un altul se găseşte pe scăunelul dintre sobă şi masă, ligheanul pentru spălat vasele). Deasupra surcelelor aşez cu grijă două lemne groase. Căpăcelul din mijlocul plitei s-a pierdut, nu l-a mai înlocuit. Ca să nu iasă fum, potrivesc pe roate o oală pe jumătate plină cu apă. Chibritul – hîrş! O bufnitură. Motorina ia foc. Prin crăpături şi pe sub fundul oalei se strecoară un fum negru, înecăcios.

— Iar afumă!

— Afumă! Poate de la asta tuşesc. N-am mai curăţat soba. Ai s-o cureţi tu! N-am curăţat nici horneţul de mai bine de doi ani. Ai să-l chemi pe Şoni!

(Şoni? Beţivanul de peste calea ferată?)

— Dau drumul la uşă, înveleşte-te bine!

Rămîne nemişcată, doar cît şi-a ascuns mîinile în mînecile scurtei.

— Înveleşte-te, dau drumul la uşă!

— Mie nu mi-i frig, sunt învăţată cu frigul!

— Înveleşte-te cînd îţi spun!

Apucă neconvinsă, în silă, de un colţ de plapumă şi-şi bagă mîna în mînecă, la loc. Focul duduie, soba începe să tragă, fumul mai scapă doar pe dedesubt, de la încheieturile de tablă, scămos ca şi cum s-ar fi stins nişte lumînări.

— Afumă de peste tot. Trebuie unsă!

— Caută în cămară, sub stelajă. E acolo un lighean (alt lighean...) în care-ai să găseşti o punguţă (altă punguţă...) cu lut. Să înmoi lutul şi să ungi!

— Mîine dimineaţă. Acum facem mîncare. Îţi prăjesc peşte. Vrei peşte? Parcă nici nu mai afumă aşa tare.

— Afumă la început. Acuma, dacă n-am făcut foc de trei zile, a pornit mai greu. După aceea trage, dar tot afumă. Trebuie curăţată soba. Şi curăţat horneţul.

— Peşte, zic. Vrei să prăjesc peşte?

— Da’ n-are oase?

— Numai şira spinării. Merlucius. Mai ţii minte merlucius?

— Nu.

— Merlucius, numai de ăsta se găsea pe vremea lui Ceauşescu.

— Nu ştiu, dragă, că la noi în comună nu se aducea peşte. Iar cînd se aducea, nu mai apucam. Ultima dată l-am rugat pe Mişca să-mi vîndă un peşte, mi-a cerut o sută de mii, dar i-am dat, că eram dorită, dar era numai spini. Era să mă-nec, nu mi-a mai tihnit.

— Mişca prinde numai mrene şi poduţi. Merluciusul n-are oase, ai să vezi!

Plita s-a încins, dogorăşte. Îmi ţin palmele deasupra. Nu mai rezist! Le retrag roşii şi fierbinţi. Mîinile mă frig, picioarele au rămas îngheţate. Intru în cămară, caut tigaia pentru prăjit şi uleiul. Las uşa întredeschisă. N-am mai apăsat pe întrerupător, instalaţia nu funcţionează încă de pe cînd trăia tata.

— Tigaia-i sub mesuţă! Şi uleiul, vezi sus pe stelajă!

Duhneşte a varză murată. În colţ, silueta unui butoiaş. Deci l-a mutat în cămară!... Mi se agaţă mîneca de sîrma ieşită dintre şipcile lăzii cu cartofi. Chiar la stînga, cum intri, a stivuit două P-uri cu „barabule“ („Ştiu că se spune cartofi, însă eu îi numesc barabule, ca să-mi bat joc de ei.“ „Popşoi“ rosteşte, în schimb, cu seriozitate. La „capace“ le spune din cînd în cînd, tot serios, „pocrişe“.) Dau cu mîna pe dedesubt pînă ating coada tigăii. Tigaia de tefal. I-am adus-o în nouăzeci de la Moscova. Simina. Turnurile colorate ale bisericii Vassili Blajennîi. Leninskii Prospekt. Arbatul. ŢUM. GUM. Televizionnaia başnea. Mormîntul lui Vîsoţki. Priviredlivîie koni. Sticla de ulei... asta unsuroasă, asta o fi, asta e! În semiîntuneric – conturul stelajei mari din fundul cămării, înaltă pînă aproape de tavan.

Bucăţile de peşte s-au înmuiat în pungă. Scurg apa cafenie. Nu s-au dezgheţat complet. Le tăvălesc aşa printr-o farfurie cu mălai, de care-am dat tot pe orbecăitelea, după indicaţiile mamei. Cînd le-arunc în tigaie, uleiul sfîrîie şi sare, împroşcînd în toate părţile. Apuc capacul cel mare de pe oala de apă ca pe un scut şi acopăr tigaia.

— Ei, acuma spune-mi şi mie pe îndelete ce s-a întîmplat!

— Dragă, tuşesc.

Un nou acces. O tuse lipsită de suflu, dar plină totuşi de energie, parcă nu atît din plămîni, cît din vintrele încordate. Ai zice că organismul se mobilizează, la capătul puterilor, să împingă afară o masă uriaşă, asfixiantă.

— Dragă, tuşesc şi mă apasă în spate. Mă apasă şi mă doare tot spatele, dar mai ales uite-aici – se răsuceşte să-mi arate, ridicînd pulpanele scurtei.

— Ce faci? Nu te dezveli! Vrei să răceşti?! Spune-mi din gură!

— Nu, dar să-ţi arăt exact!

— Ce să-mi arăţi?! Ţi-a ieşit ceva pe piele?

— Nu văd. Am întrebat-o pe Rafila, ea zice că nu, dar în ea nu poţi avea încredere. Uite-aici m-apasă şi mă-nţeapă, iar cînd mă las pe dreapta, aşa mă strînge pe dinăuntru, ca cum m-ar smulge cu cleştele înroşit în foc, îmi dau şi lacrimile. Văleu, mamă care m-ai făcut!

Voluptatea văicăritului. Mă enervez. Mă enervează că mă enervez.

— Bine, stai să mă uit! Unde? Aici? Aici n-ai nimic, e piele normală.

(Ştiu, „consultul“ ăsta improvizat devine pentru ea prilejul de a restabili un contact subtil, dincolo de vorbe, reglînd acordul biocurenţilor. Ca atunci cînd m-a sărutat de „Bun venit!“. Îşi confirmă, o dată în plus, că sînt prezent de-adevăratelea, în carne şi oase.)

— Nu s-a-nvineţit?

— Nu s-a-nvineţit nici un milimetru.

— Dar tare mă doare, dragă...

— Asta-i altceva. Trebuie să fie de la plămîni. Spune-mi cum s-a-ntîmplat!

Fac un pas spre sobă. În bucătărie a început să se dezmorţească. Miroase a peşte prăjit. Măcar merluciusul nu pute. Ca macroul. Îl încerc cu furculiţa. Crusta de făină de dedesubt s-a întărit, bate în maroniu. Întorc toate bucăţile şi acopăr din nou tigaia cu capacul.

— Dragă, am curăţat via. Mai ţii minte că ţi-am scris la începutul lunii să vii să curăţi via?

(Ba bine că nu! Scrisorile ei mă întorc de fiecare dată pe dos.)

— Ţi-am răspuns că am o problemă şi că să-l chemi pe ba’ Jîbu, că plătesc eu.

— Jîbu... Jîbu fuşăreşte. Nu-i bun de nimica. Numai de cerut bani. L-am chemat anul trecut şi-a trebuit să curăţ eu după el. N-a strîns nici viţele, cum ne-am înţeles, le-am strîns tot eu. De ce să-l plătesc pe Jîbu? Am curăţat eu...

— Tu eşti de curăţat via?! Te-am rugat să ai grijă de tine! Niciodată n-asculţi! Uită-te-acum la tine! Nu te mai potoleşti!

— N-avea cin’ s-o cureţe! Trebuia curăţată!

— Trebuia, pe naiba! Trebuia să te păzeşti, cum te-am rugat! Asta trebuia, nu să stai două zile afară pe burniţă!

— N-a burat, dragă, decît în prima zi, dimineaţa. Şi m-am îmbrăcat gros, cu puloverele de lînă şi scurta pe deasupra.

— Nu contează cît a burat! Contează că ai răcit şi te-a prins umezeala!

— Cum să răcesc cu două pulovere şi o scurtă?!

— Aşa cum se vede, te-ai încins şi-ai răcit.

— Via trebuia curăţată!

— Via! Puteai s-aştepţi! Şi-aşa nu scoţi nimic din ea! O curăţam eu acuma!

— Nu puteam, că-i trecea vremea şi nu eram sigură că vii. La toată lumea se curăţa via, numai noi să fim de rîsul lumii?!

— „Rîsul lumii“!... Acuma, la pat, e mai bine?

— N-am căzut la pat din cauza viei!

— Da’ din ce cauză?

— Nu ştiu, dragă. După ce-am curăţat via a fost bine, tuşeam, ce-i drept, asta recunosc, dacă tuşeam, tuşeam... tusea mea obişnuită, dar puteam să ies, să tai un lemn, să cumpăr o pîne, să-mi fac mîncare. Duminică a trecut Costică cu Paraschiva, „Am fost, mătuşă, la Hlipcăuţi, să vedem moştenirea lu’ tata“. Le-am spus că eu nu vreau decît hectarul de la mama. S-au făcut că nu ştiu despre ce hectar e vorba, acolo nu le-a pomenit nimeni nimic de hectarul meu – cine să le pomenească, le-am pomenit eu, trebuiau să întrebe, dar se prefăceau, chipur’le, c-au uitat, „Care hectar, mătuşă?“ „Hectarul de care v-am spus.“ „Cînd ne-ai spus?!“ Le-am spus cînd a murit moş’tu’ Andrei. Nu-i mai satură dracu’ nici pe iştia! I-am condus la poartă, „Mie să-mi lăsaţi hectaru’, în rest, treaba voastră!“, cînd m-am întors, m-a apucat uite de-aici aşa, de la furca pieptului, o tuse, dragă, nu-mi veneam în fire, căscam gura după aer ca peştele pe uscat... Şi ameţită, uite-aşa, dădeam ochii peste cap, mă mir că n-am căzut pe trotuar. M-am tîrîit cu chiu, cu vai pînă-n casă. Am băut o cană de apă, degeaba, unde să-mi treacă?, m-a înteţit. M-am pus în pat, văleu, mor, mi s-a-mpăienjenit ochii. Rău şi rău. Rău şi rău. Asta, să tot fie două săptămîni. A doua zi m-am sculat tot ameţită, am aprins focul, hopa, zic, mi-am mai revenit! Dar, dragă, am simţit pe urmă că-s slamac. Nu mai aveam nici o putere. Nu puteam strînge mînăli... Moi... Am vrut să-ţi scriu să vii, da’, zic, de ce să-l sperii eu pe el, ian’ să văd ce se-ntîmplă mai departe, nu mă lasă?! C-am mai avut eu slăbiciuni şi m-a lăsat. O săptămînă m-a fiert, cînd aşa, cînd aşa. Ba stai că-mi trece, ba nu mă puteam nici mişca... Am pus-o pe Rafila să mă dea cu unguent, cum ţi-am spus. Dragă, după ce m-a uns pe tot spatele, parcă m-a fript. Mă zvîrcoleam în pat ca pe cărbune, cînd pe-o parte, cînd pe alta, că-mi jupea şi pielea, şi sufletu’ din mine. Acuma trei zile m-am moleşit, galeşăăă, dragă... n-am mai putut să mă dau jos din pat. De-atunci stau cum m-ai găsit, nu mi-am făcut nici foc, nu m-am mai spălat, am mîncat biscuiţi din punga asta, mi-a adus Rafila de la magazin.

— N-ai ieşit nici afară?

— Ei, şi tu acuma!...

Scot pe o farfurie bucăţile de peşte. Am uitat să le mai încerc, s-au cam ars pe partea cealaltă. Le desprind coaja neagră şi-o arunc în lighean. Presar sare grunjoasă dintr-o cutie reciclată de smîntînă. Îmi place sarea brută. Savoarea cristalului spart între dinţi. Nimic n-o întrece. Apa de ceai s-a înfierbîntat.

— Din ce facem ceaiul?

— Du-te în camera din faţă! Vezi că pe masă sunt nişte crenguţe de mentă într-un ziar.

Mă opresc în holişor. Încerc uşa de la baie. Nu se deschide, a înţepenit. Baia... Cu numele... O încăpere netencuită şi nepardosită, în care mama a îngrămădit nişte scaune de grădină, nişte oale, cufărul meu verde din armată şi crucea, învelită în folie de nailon. Ştefan: „Vinèm cu cruşea din capătu’ şelălalt de comună, întreba lumea cîn’ o murit mătuşa, io zîşèm că n-o murit şî ăia să mnirau: «No, mă!...»“. Trec din „camera mea“ în „camera din faţă“. Niciodată n-am locuit-o cu adevărat. Seamănă mai mult a magazie, deşi e mobilată, are covoare pe pereţi şi tablouri de familie. Numai că pe recamier mama a întins haine şi rufe presărate cu tutun, ca să nu le roadă moliile (se plîngea că au invadat dulapul), lîngă oglinda cu teancuri de Jules Verne am clădit acum o mie de ani mormane de reviste de tot soiul, de la colecţiile Cutezătorii, Luminiţa şi Arici Pogonici, la România literară, Contemporanul, Săptămîna, Vatra, Cronica, Convorbiri literare, ba chiar şi cîteva zeci de numere din Uniunea Sovietică. Lăzi cu borcane goale. Lîngă perete, borcanele pline. Abia se mai disting. Zacuscă, păstăi undate, vinete, ghebe, castraveţi muraţi, ardei în oţet. Sticle de jumătate, cu sirop de zmeură şi coacăze negre, suc de mere şi de caise, bulion deja mucegăit. În capătul camerei – masa de pe care iau cîteva frunze de mentă. Iar în mijlocul camerei, acoperit cu cergi şi plapume – sicriul. Mi l-a arătat acum vreo patru-cinci ani. Foarte mulţumită de achiziţie. „L-am îmbrăcat aşa cum îmi place mie!“ Aerul ei vesel, de fetişcană pusă pe şotii. Mi l-a deschis ca să admir postavul imprimat cu flori albăstrii.

Fărîmiţez frunzele şi le presar în apa clocotită. Mireasma puternică de mentă împrospătează aerul bucătăriei, subţiind mirosul de prăjeală. S-a mai încălzit. Nu-mi mai simt picioarele ca de gheaţă. Odaia îşi redobîndeşte încet-încet atmosfera domestică. Îmi amintesc, cu un al nu ştiu cîtelea simţ amorţit, senzaţia de acasă. Nu-mi face neapărat bine. Nu mă părăseşte impresia de simulacru, de mimă, de ca şi cum. De timp paralel la un timp real şi necruţător. Respir înghesuit în alveola lui fragilă.

— Crezi că te poţi ridica la masă?

— Dă-mi mai bine aici!

Aştern un şervet de cînepă peste un fund lat de lemn pe care se tocau altădată vinetele, iar acum a devenit suportul unui reşou defect. Peşte, pîine cu seminţe, proaspătă şi pufoasă, o cană de ceai de mentă. Îi potrivesc perna la spate şi-o ajut să se reazeme.

— Scoate gioarsa asta de pe tine! (Arăt spre scurta de camuflaj din ale cărei mîneci atîrnă căptuşeala înnegrită.) S-a-ncălzit de-acum!

— Mie mi-i frig!

— Păi adineaori, cînd era frig, ziceai că nu ţi-e frig, că eşti învăţată cu frigul.

— Da, da’ acuma mi-i frig.

— Poţi ţine fundul ăsta de lemn în poală?

Îl apucă hotărît cu degetele osoase şi şi-l potriveşte, gemînd, peste plapumă.

— Nu-i bine! De ce mi-ai pus şervetul pe fund?! Ca să nu se murdărească lemnul, Tanasî?! Aşterne-l dedesubt, pe plapumă!

(„Tanasî!“ Aşa-mi zice, încă de mic, atunci cînd greşesc ceva sau mă conofăiesc.)

— Acuma e bine?

— E bine.

— Atunci, poftă bună!

— Mulţumesc, poftă bună şi ţie!

— Am uitat, ce vrei la desert, kiwi sau clementine?

— Ce-s acelea „clementine“? N-am mai auzit.

— Un fel de portocale mai dulci.

— Dacă-s mai dulci, dă-mi de-acelea, să văd cum sunt! Numai jumătate! Restul mînîncă tu!

Curăţ clementina. Îi strivesc mamei sub nas o bucată de coajă.

— Vai, dragă, ce aromă!

Zîmbeşte pentru prima oară de cînd am intrat pe uşă.

— Să nu arunci cojile, să le dai pe răzătoare! Le punem la cozonaci.

Mă aşez pe locul tatei, în capul mesei, cu faţa spre cameră. Masa e lipită de perete, sub geam, de-a lungul ei nu mai încape decît un scaun. Cînd veneau musafiri, trăgeam masa în mijlocul încăperii.

Carnea albă a peştelui se desprinde uşor de pe coloana sa atipică, triunghiulară. Mama apucă ţuguindu-şi buzele, parcă suspicioasă. Mestecă şi înghite cu pauze, privind în farfurie. Îşi cojeşte felia de pîine. Alege doar miezul. Nici eu n-am mîncat mai nimic după telefonul Rafilei. Mi s-a strîns stomacul. Încă nu s-a destins, nu-mi e cu adevărat foame.

— Ei, cum e peştele? Îţi place?

— Să-ţi spun drept, e bun, dar nu prea are gust. S-a cam uscat.

— Aşa-i merluciusul, mai sec. Măcar n-ai probleme cu oasele. De ce nu mănînci coaja?

— Dragă, n-o pot mesteca cu proteza, se lipeşte.

— Mai ia cîte-o gură de ceai!

— Nu, ceaiul la urmă, nu vreau să le-amestec.

— Păi nu tot se-amestecă în stomac?

Mama se opreşte din mestecat.

— Dar lasă-mă, dragă, să mînînc aşa cum îmi place mie! Eu te iau la rost cum mînînci?!

M-a intrigat dintotdeauna obiceiul ei de a mînca pe rînd bucăţile din farfurie, separîndu-le pe cît posibil, ca Monk, nu cumva să se atingă. Întîi mînca ochiul, apoi cuburile de caşcaval, apoi feliuţele de salam.

— Nu mai pot mînca.

— Acuma te-ai supărat că întreb?

— Nu, dragă!... Nu mai pot mînca. Mi se face rău.

— Ia măcar o gură de ceai sau o feliuţă de clementină!

— Nu pot! Vreau să mă-ntind! Ia farfuria de-aici!

Scînceşte, ştergîndu-şi degetele pe colţul şervetului de cînepă.

E poate reflexul scurtei „de camuflaj“, dar faţa mamei, sub lumina roşiatică a becului, se înverzeşte, iar ochii i s-au înfundat în orbite. Sar de pe scaun. Chipul său a căpătat un aspect cadaveric. Se uită spre mine ceţos, absentă. Mut platoul cu cina pe masă. Mă întorc la ea. O apuc de mînă. M-am fîstîcit. Se încleştează de mine cu degetele reci. Îi palpez fruntea cu mîna cealaltă. Senzaţie de vinilin îngheţat. O salt uşor, cît să-i cobor perna. S-a lăsat pe partea stîngă, face „Îîîîîîî, îîîîîî...“, cu faţa la perete.

— Ce-i cu tine? Ţi-e rău?

Broderia peretarului, cu lucrătura în cruce, romburile cenuşii ale plapumei, mirosul dulceag de jeg, nasul osos al mamei, cîţiva cili ieşindu-i prin nările uscate. Basculat într-o irealitate acaparantă, înspăimîntătoare. Fac eforturi să mă smulg. Păstrează distanţa, nu te confunda cu insul dezorientat din odaie! Domină-i surescitarea! Priveşte-l din afară, de cît mai de sus, pierde-l în peisaj! Frica, suferinţa, deznădejdea... Rezultatul hilar al unei chimii a umorilor. Nu pot!... De-aş fi în stare să rîd măcar niţel de mine însumi!... Ăsta nu e rîs! Nu pot lua distanţă! Nu e rîsul meu. Frica, aici, bine înrădăcinată în măruntaie. Ceea ce mă oripilează ca irealitate e însăşi realitatea. Mama, întinsă cu faţa la perete, făcînd, la răstimpuri, „Îîîîîî, îîîîîî!...“.

— Cum ţi-e rău?! Vorbeşte! Spune ceva!

Trebuie să chem salvarea! Cum procedez? De unde iau un telefon? Pe-al meu l-am uitat. Tot n-aş avea ce face cu el, i-a expirat cartela, pot doar primi apeluri. Aveam printr-un buzunar două cartele de telefon public, una aproape întreagă. La ce număr să sun? Fug la vecini! O chem pe Rafila! Mai degrabă. Nu mă pot dezlipi de lîngă patul mamei, mi s-au tăiat genunchii. Mama rosteşte cu vocea scăzută:

— Lasă-mă!...

Chircită sub plapumă, nu se mai văd din ea decît baticul negru şi cîteva fire albe de păr. Respiraţia dispneică.

— Linişteşte-te, mă duc s-o chem pe Rafila!

— Nu chemi pe niminea! Ce să-mi facă mie Rafila?!

— Poate ştie numărul de la salvare.

— Nu chemi nici o salvare! Îmi revin eu!

Mama scoate capul de sub plapumă, se uită în jur cu ochii injectaţi, deschide gura să spună ceva, dar tusea o ia prin surprindere. Împunge cu degetul în direcţia mesei. Izbuteşte cu greu să articuleze, nervoasă:

— Ligheanul!

Mă reped la lighean. Cînd revin, e în şezut pe marginea patului. Horcăie. Îi potrivesc ligheanul sub bărbie. Îi sprijin în palmă fruntea transpirată. Proteza auditivă i-a ieşit din ureche şi ţiuie între basma şi păr. O împing la loc. Nu intră, ţiuie în continuare. Cu icnete grele, varsă o pastă albicioasă, plină de bucăţele de merlucius. Scuipă, făcînd o grimasă ce reflectă mai mult un dezgust estetic decît unul fiziologic, Doamne, ce urît– nu ce neplăcut – este actul acesta de a vomita, îmi pare rău, eu n-am nici o vină, şi se lasă moale în aşternuturi.

— Mi s-a făcut greaţă de la peşte! Am mîncat cu poftă, eram prea dorită!

Îşi apasă proteza în ureche. Ţiuitul se opreşte.

— Vrei o înghiţitură de ceai?

— Numai puţin, să-mi clătesc gura.

O ajut să se ridice din nou. Soarbe cu o silă exagerată o gură de ceai (maniera ei de-a-şi afişa reţinerea dispreţuitoare faţă de cele ale trupului, pe care le consideră sub pragul demnităţii). Face o scurtă gargară şi scuipă în lighean, cu o grimasă teatrală de dezgust.

— Parcă m-am mai răcorit.

Încerc să-mi maschez precipitarea:

— Ai mîncat prea repede. Eu sînt de vină că nu mi-am dat seama. Trebuia să mănînci treptat. Ţi s-a-nchis stomacul de foame. Mai bea nişte ceai şi stai liniştită! Ar fi bun un Ginsavit? Mai ai?

— Caută pe măsuţa din hol!

Foşnesc punga de plastic cu Ginsavit, Multivita, două cutii neîncepute de Paracetamol sinus şi un blister de aspirină.

— Uite! Ia şi un paracetamol! Sau o aspirină. De ce n-ai luat cînd te-a prins răceala?

— Mi-am făcut ceai de muşeţel. De la aspirină mă ustură stomacul.

— Dar de la paracetamol nu te ustură!

Nu răspunde, înghite cu strîmbături capsula de Ginsavit lunguiaţă.

— Acuma culcă-te! Ar fi bine să dormi. Vasele le spălăm mîine.

— Să nu uiţi să-nchizi găinile! Vine vulpea la ele!

— Hai, lasă-mă, umblă vulpea?! Nu cred! De cînd? Ai văzut tu?

— N-am văzut, dar mi-a spus Rafila. La ei a intrat într-o noapte, i-a mîncat două găini.

— Cum, şi n-au sărit cîinii?! Au o droaie de cîini!

— Zice că n-a auzit nimic.

— Poveşti! Imposibil! Cine ştie ce-o fi fost?! Stai liniştită, că mă duc.

Pun pe foc. Trebuie să te mişti. Cu portiţa închisă, soba nu mai scoate fum, dar, cum o deschizi, cum afumă din nou. S-a încălzit. Sobele ăstea de tablă încălzesc repede. Dacă însă nu pui mereu pe foc, îndată ce se stinge focul se duce şi căldura.

Ceasul mare de pe masă arată opt fără cinci. Am senzaţia că noaptea s-a înstăpînit de mult. Ies în spatele casei. Păşesc pînă la colţ. Arunc pieziş o privire spre poartă. Nimeni. CFR-ul şi-a aprins nocturnele. Curtea e bine iluminată. Un morman de lemne în dreptul porţii. Nu l-am observat. Şi doar am trecut pe lîngă!... Resturi de la fabrica de cherestea. Lemne scurte, leaţuri, dar şi bucăţi groase şi lătunoaie. Vrînd-nevrînd, voi fi nevoit să mă ocup de tăiat şi de clădit. Măcar de n-ar fi la drum, în văzul lumii...

Rămîn în penumbra liniştitoare. O penumbră ca o armură. Instinctul de vizuină. Să te retragi, să te ascunzi, să te destinzi în adăpostul secret. Să prinzi putere şi abia după aceea să ieşi la vînat. Care vînat? Să ieşi, pur şi simplu, la plimbare. Să scoţi nasul...

Sui treptele spre coteţ. Cunosc locul pe dinafară. Sub acelaşi acoperiş se află magazia de lemne, acum goală, a cărei uşă se închide jos cu un cui îndoit, coteţul de găini propriu-zis, la care ajungi printr-o poartă de plasă fără balamale (mama a legat-o cu sîrme moi de aluminiu de gardul scund de şipci, cît jumătatea unui stat de om), apoi coteţul de porci, unde nu s-a mai răsucit coadă de godac dinainte de ’89. Mama depozitează aici diverse vechituri, de la coveţi de tablă ruginite la găleţi, inevitabilele lighene de plastic, o stropitoare. A înghesuit şi nenumărate peturi, de asemenea, o movilă de surcele pentru aprins focul. Aşa am lăsat data trecută, poate doar să se mai fi mărit mormanul de sticle de plastic. După coteţ tata a amplasat – provizoriu... – în urmă cu peste treizeci de ani o cabină de closet. A construit-o din podelele de la casa veche, mîncată de o ciupercă – mama: „S-a-ntins buretele, nu mai puteam respira, ne ustura-n gît“ –, în timp, cabina s-a lăsat într-o parte, mama a proptit-o cu doi dulapi de fag.

Ţintă la cabină! Eterna constipaţie. Leonard Cohen: „De ce eu? – marele of al constipatului“. Printre scîndurile uşii privesc bulbucat la clădirea biroului de mişcare de peste liniile de cale ferată. Mereu mi-a indus un sentiment bizar. Seamănă cu ceva. Cele două geamuri dreptunghiulare de la etaj, luminate. Rama pătrată a ceasului ca un nas de clown. Fîşia de la parter - un glasvand din bucăţi verticale înguste – ca o dantură. Dezvelind un zîmbet de Joker. Îmi pică fisa. Asta e! Clădirea conturează un chip grotesc. Soldaţii malefici din Urfin şi soldaţii săi de lemn. Marius mi-a dat cartea la schimb cu Fata din dafin. I-am visat toată copilăria pe soldaţii ăia de lemn. Cum îl chema pe autor? Vladimir... Am uitat. Un scriitor sovietic. A rescris Vrăjitorul din Oz. M-am prins mai tîrziu. Zîmbetul de Joker, colţurile buzelor mult trase în sus.

Îmi bag capul pe uşa scundă. „Să nu uiţi să-nchizi găinile!“ Ochii mi s-au obişnuit cu semiobscuritatea. Număr patru mogîldeţe cocoţate pe o stinghie. Şi una jos pe podea, într-un colţ. Chirăie uşor, nu prea speriate.

Mama n-a aţipit. Mă chestionează, cu glas înfundat:

— Ai închis găinile? Unde-ai stat atîta?

— Ei, şi tu! O găină doarme pe jos.

— Aia roşie, bătrîna. E şchioapă.

Mă clătesc în lighean. Torn cu cana apă fierbinte din oala de pe sobă.

— Nu te culci?!

— Vreau şi eu să ies pentru mine.

Îi întind mîna şi o trag uşurel din patul în care-ai zice că a prins rădăcini.

— Încet, dragă, nu mă smuci!

Vaietele s-au declanşat spontan, încă înainte de-a o atinge. Se derulează ca un fel de protocol obligatoriu, adică, eşti bolnavă, te vaieţi, n-ai voie să stai cu limba-n gură. Mama o face temeinic, gospodăreşte, măsurat, atentă la nuanţe, şi-a stabilit un ton egal, de fond, pe care creşte şi scade intensitatea, controlîndu-şi variaţiunile. După cum dozează, cu un chip concentrat, serios, „a“-urile, „i“-urile, „e“-urile, trecerile dintre „u“ şi „î“, am senzaţia (mă face să zîmbesc) unei muzici de vocale atent orchestrate. Văietatul trebuie să iasă bine, să fie convingător şi în virtutea unor calităţi artistice, nu doar ca expresie brută a durerii. Deşi nu-i de rîs. Mama abia se adună pe marginea patului, epuizată. Are pe dînsa o pereche de izmene flauşate de culoare albastră, iar în picioare şosete groase de lînă, din fire de culori amestecate, roşu, negru, gri, cu tălpile tocite. Îşi coboară un picior cu încetinitorul. Însoţeşte mişcarea de sonorul neîntrerupt al vaietelor şi şi-l bagă într-un papuc de casă plin de scame. Coboară şi celălalt picior. Rămîne aplecată aproape la nouăzeci de grade, cu mîinile întinse înainte.

— Poţi? Să te-ajut?

Nu-mi dă atenţie. Vaietele încetează. Porneşte, sprijinindu-se de spătarul scaunului, face o pauză, îşi lungeşte mîna spre masă şi se tîrîie cîţiva paşi, aproape nedezliplindu-şi talpa de duşumea, apucă tăblia mesei şi face iarăşi o pauză, cufundată în sine. Nu se aude decît respiraţia greoaie. Îi deschid uşa de la verandă şi cea de-afară. Aprind lumina de-afară.

— Poţi? Te descurci?

Trage din nou aer în piept. Reîncepe molcom, ţîrîit, să se vaiete şi să înainteze aplecată, pipăind pereţii. Se opreşte cîteva secunde pe fiecare din cele trei trepte. O coteşte, tot cu mîna pe perete, spre gardul dinspre grădină. Se apucă de stîlp şi-şi îndreaptă spatele. O supraveghez de lîngă scară. Respiră cu dificultate. Tuşeşte de două ori slab. Îşi ridică arătătorul spre bec. Mă uit: arde, nimic deosebit. Continuă să indice cu degetul. Şopteşte înciudată:

— Stinge becul! Şi intră şi tu în casă!

Îi fac pe voie, urmărind-o prin geamul verandei. Se lasă, neaşteptat de sprintenă, după gard. (Un sentiment de vinovăţie, ca şi cum aş fi pe cale de a comite un sacrilegiu.) Întorc privirea. Cînd se ridică, se ridică greu şi adastă multă vreme sprijinită de stîlpul gardului. Îi ies înainte. O ajut să urce treptele. Acum se vaietă cu o anumită dezinvoltură, concentrarea aceea aproape solemnă de la început i-a dispărut de pe chip. În bucătărie, se încleştează de tăblia mesei.

— Toarnă-mi şi mie să mă spăl!

Se spală îndelung pe mîini, izbuteşte miraculos să nu scape bucata alunecoasă de săpun.

— Vreau să mă spăl şi pe dinţi!

Îşi scoate proteza şi o freacă apăsat cu periuţa pe care i-am întins pasta de dinţi. Nu mă lasă pe mine. Gura i s-a pungit. I-a modificat întreaga expresie a feţei. Arată dezolant de bătrînă şi de fragilă. Îşi dezveleşte gingiile roz şi cioturile negre:

— Pune proteza-n dulap!

Îi întind încă o dată pastă şi-şi perie gingiile. Cu pauze. Cu gemete. Cu serii de tuse. Copăcel-copăcel revine în pat. În bucătărie s-a încălzit, o conving să-şi lepede scurta. Mi se adresează, sprijinită de pernă:

— Dragă, dacă mai ai ceva de spus, spune-acum, că-mi scot aparatul!

— Păi ce să-ţi spun, îţi spun „Noapte bună!“, mă duc şi eu dincolo. Dacă ai nevoie de ceva, apeşi pe buton.

Încerc să glumesc. Mă aplec peste ea şi-o sărut pe frunte. Mă pupă pe obrazul pe care mi-l umflu ca să-l ajungă mai lesne.

— Dacă ai nevoie de ceva, baţi în dulap!

Îşi scoate proteza auditivă din ureche. Deschide aparatul mai uşor decît aş fi bănuit şi-i desprinde bateria cu unghia. Îmi strigă:

— La ce oră să te trezesc mîne?!

A uitat că eu aud la fel de bine. Îi arăt cu mîinile la urechi, făcînd o grimasă de nedumerire, „Nu mă mai auzi, nu mai ai aparatul!“. Pricepe. Ţipă spre mine, cu gura ştirbă:

— Atunci, noapte bună!