© 2020 by Editura POLIROM, pentru prezenta traducere

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-8518-9

ISBN PDF: 978-973-46-8519-6

ISBN print: 978-973-46-8230-0

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: © Élisabeth Vigée Le Brun (1755-1842), Maria Antoaneta în rochie din muselină (ulei pe pânză, 1783); Horace Vernet (1789-1863), Bătălia de la Valmy, 20 septembrie 1792 (ulei pe pânză, 1826)

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Născut în familia unui industriaş înstărit, STEFAN ZWEIG (1881-1942) îşi face studiile la Berlin şi Viena. Călătoreşte mult încă din tinereţe (în Statele Unite, Franţa, Anglia, India), o cunoaşte pe prima sa soţie, Friederike von Winternitz, şi se stabileşte la Salzburg. Este foarte popular în cercurile artistice din întreaga Europă şi este prieten, printre alţii, cu Arthur Schnitzler, Sigmund Freud şi Richard Strauss. În 1930 este deja unul dintre cei mai traduşi scriitori austrieci în viaţă, iar povestirile şi biografiile lui devin bestselleruri aproape imediat după apariţie. Opera sa ajunge să fie tradusă în peste treizeci de limbi. Odată cu venirea la putere a lui Adolf Hitler, Zweig părăseşte Austria, stabilindu-se temporar în diverse locuri: Londra, Bath, New York şi, mai tîrziu, Rio şi Petrópolis, în Brazilia. A scris proză (Frica, Scrisoare de la o necunoscută, Nerăbdarea inimii, Jucătorul de şah – apărute la Editura Polirom –, Amoc, Simţuri rătăcite, Suflete zbuciumate, Douăzeci şi patru de ore din viaţa unei femei), biografii (Maria Antoaneta, Maria Stuart, Triumful şi destinul tragic al lui Erasm din Rotterdam) şi memorialistică (Lumea de ieri).

Notă asupra ediției

Prezenta ediție reproduce textul volumului Marie Antoinette, ediția a doua, apărută în anii 1930 la Editura „Cugetarea”. Ortografia și punctuația, inclusiv scrierea unor antroponime și toponime, au fost revizuite conform normelor actuale.

Preliminar la ediţia a doua

Maria Antoaneta nu e un „roman istoric”, precum ne-au deprins scriitorii secolului trecut, nici una din acele simple „vieţi romanţate” apărute în abundență în zilele noastre. Un mare literat dublat de un subtil psiholog, de un adânc cunoscător al sufletului omenesc şi al vieţii colective cum este Stefan Zweig nu putea găsi decât o formă originală pentru a înfăţişa destinul în acelaşi timp fericit şi tragic al Mariei Antoaneta. Alcătuită din elemente istorice şi din toate acele date caracteristice ale vieţii zilnice, opera lui Stefan Zweig e plină de viaţă – de figuri şi de acţiuni – şi se citeşte cu interesul pasionat al unui roman de mare amploare, de adânc răsunet sufletesc şi cu învăţăminte legate de actualitatea imediată.

Maria Antoaneta era un „caracter mijlociu”. Primii 30 din cei 38 de ani ai ei i-a trăit fără să bănuiască ce tragedie îi rezervă destinul. Ea n-ar fi depăşit măsura mediocrităţii, în bine sau în rău, dacă izbucnirea Revoluţiei franceze n-ar fi deosebit-o pe ea, o neînsemnată arhiducesă habsburgică, măritată la 15 ani, din „raţiuni de stat”, cu moştenitorul tronului Franţei.

Ea ar fi fost slăvită ca atâtea alte regine care n-au lăsat nicio urmă în istoria omenirii, dacă biciul nefericirii nu s-ar fi abătut asupra acestei „zeiţe a rococoului”, care trona în paradisul artificial al micului Trianon de lângă fastuosul Versailles. Se pare că istoria, precum observă Stefan Zweig, îşi alege din când în când ca eroi suflete slabe, lipsite de voinţă, le înalţă pe culmile puterii şi le sileşte apoi să coboare treptele umilinţei şi durerii, până la moartea cea mai infamantă, când, abia atunci, în ultimele clipe, ele îşi dau seama de rolul pe care l-au jucat.

Astfel a fost şi viaţa Mariei Antoaneta. Copilă, ea a trăit la curtea împărătească din Viena, sub privegherea severei Maria Tereza. Încă adolescentă, a moştenit coroana franceză. Ca tânără şi fermecătoare femeie, a trăit în lux nebunesc, în petreceri neîncetate, într-o risipă de bogăţie, de slavă şi de încântare. „Nu se temea decât de plictiseală.” Inimă uşoară, nepăsătoare, care „nici nu se întreba de rostul sau de preţul darurilor” cu care era covârşită. Timp de 15 ani, regina a dus această viaţă fără griji, ajungând să-l ignore până şi pe timidul și nevolnicul ei soţ – pe când în Franţa poporul se trudea şi flămânzea.

Însă soarta acestei femei, care n-a ştiut să-şi dea seama de situaţia ei de regină, se schimbă cu încetul. Pe cât i-a fost de uşoară fericirea, pe atât de grea, de rafinată şi de atroce i-a devenit nefericirea. Contrastul e „izbitor, melodramatic, de necrezut”. Din palatul cu sute de camere aurite, Maria Antoaneta a ajuns într-o mucedă celulă de închisoare; din carosa cristalină în căruţa călăului; de la belşug nelimitat la strictul necesar; de la ovaţii populare la huiduielile aceleiaşi mulţimi, de la triumf în ghearele calomniei, de pe tron pe eşafod.

Însă nici în decăderea ei Maria Antoaneta nu e încă deplin conştientă de puterea străină, nemiloasă care o strânge în pumni, chinuind-o în carnea şi sufletul ei. Un om mijlociu, nedeprins cu lupta şi cu suferinţa, nu încearcă să înfrunte destinul. Acesta însă, „ca un artist care nu cedează până ce n-a dat materiei cea mai înaltă expresie”, o frământă pe Maria Antoaneta până ce „acest fraged şi nevolnic suflet capătă măreţia părinţilor şi strămoşilor săi”, recunoscând rostul pătimirii sale. Nimic nou şi măreț nu s-ar fi ivit fără cumplitele încercări la care au supus-o oamenii şi istoria. „Abia în nefericire simți cine eşti”, spuse odată Maria Antoaneta, cu un fel de uimire, ca şi cum ar fi descoperit ceva extraordinar. Şi, așa cum arată Stefan Zweig, ea a avut atunci presimţirea că, prin suferinţele ei, „mica ei viaţă, caracterul ei mijlociu, mediocru vor servi ca pildă pentru posteritate”. Când a devenit însă şi conştientă de înalta ei datorie, caracterul ei crescu, o depăşi – pe locul unde creştea o floare de seră, se ivi un stejar care înfruntă furtuna. Şi când, în ultima ei oră, ea apăru în faţa mulţimii (căreia călăul avea să-i arate capul însângerat al „lupoaicei austriece”), Maria Antoaneta, „omul mijlociu, căpătă măsura tragediei sale, deveni tot atât de mare ca şi destinul său”.

Aceasta nu e o simplă interpretare istorică ori psihologică. Cine citeşte Maria Antoaneta de Stefan Zweig se îmbogăţeşte cu o mare experienţă a vieţii – şi se convinge că numai un mare artist clarvăzător poate scoate în evidenţă „eternul omenesc” ascuns în existenţele mijlocii şi în dramele furtunoase şi adesea oarbe ale războiului şi revoluţiei.

***

Prima ediţie a versiunii româneşti*1 a fost epuizată în mai puţin de două luni. E o dovadă că marele public cititor ştie să aleagă cartea bună, tălmăcită în forma potrivită. Deşi critica a fost unanim elogioasă asupra operei lui Stefan Zweig şi a traducerii româneşti, suntem datori să dăm o lămurire. „Traducerea” noastră este o prelucrare făcută cu consimțământul autorului. Redăm dintr-o scrisoare a lui Stefan Zweig:

Bineînţeles, sunt din toată inima de acord cu propunerile d-tale şi cu cele privitoare la prescurtări şi rezumat. Am încredere deplină în tactul d-tale de a nu lăsa la o parte prea multe lucruri esenţiale. Cea mai indicată ar fi prescurtarea capitolelor de caracterizare sau a celor despre Maria Antoaneta ca politiciană; de altfel, d-ta vei vedea mai bine tot ce este de făcut.

Totuşi, n-am uzat de larga autorizaţie a lui Stefan Zweig. Nu am omis niciun capitol (în afară de prefaţă şi nota bibliografică de la sfârşit); nu am „ciopârţit” şi nu am sărit de la o pagină la alta. Atunci cum au încăput cele 640 de pagini ale originalului german în cele 350 de pagini ale ediţiei române? Am condensat. Am redat în 6-7 cuvinte o frază de 10-12 cuvinte – şi am păstrat totuşi, ca într-o imagine mai mică, dar completă, atmosfera şi ritmul operei originale. Cei care mi-au lăudat „merituoasa traducere” ar fi trebuit să scrie, poate, „merituoasa prelucrare” sau „versiune românească”.

De altfel, aceasta nu e cea dintâi. Am aplicat această metodă şi la Biologia războiului, opera epocală a prof. G.-Fr. Nicolai, care a ajuns aici la a zecea mie, pătrunzând în cercuri adânci de cititori. Am convingerea că operele științifice, istorice sau psihologice (din acestea două din urmă face parte şi Maria Antoaneta) – dar nu şi operele pur literare – pot fi prelucrate pentru a fi la îndemâna marelui public. Multe opere de valoare nu-şi împlinesc rostul lor profund, acela de a cultiva mulţimea şi de a schimba mentalitățile, numai din cauză că sunt prea voluminoase, „monumentale”: le ocoleşti, dar nu le pătrunzi. Cine are însă timp, răbdare, pregătire intelectuală şi… bani n-are decât să citească operele mari, compacte, în original. Dar unui scriitor care înţelege să sporească elementele culturale îi este îngăduit, cred, să redea aceste opere – cu voia autorilor – în forma accesibilă marii mase a cititorilor.

Aceştia şi-au arătat cu prisosinţă preferinţa lor în ce priveşte versiunea de faţă a Mariei Antoaneta.

Eugen Relgis

*1. Marie Antoinette, Editura „Cugetarea”, Bucureşti, f.a. Prefaţa reprodusă aici a apărut în ediţia a doua a cărţii, publicată de aceeaşi editură, f.a. (n.red.).

Căsătoria unui copil

Secole la rând, Habsburgii și Bourbonii s-au războit pentru hegemonia Europei. Acum ei sunt obosiți. În ceasul al doisprezecelea, vechii rivali recunosc că dușmănia dintre ei a deschis calea altor case domnitoare: Anglia râvnește la domnia lumii, Brandenburgul devine un regat puternic, Rusia își întinde stăpânirea tot mai departe. Nu e mai bine ca cei doi mari rivali să facă pace? Choiseul la curtea lui Ludovic al XV-lea și Kaunitz, sfătuitorul Mariei Tereza, făuresc o alianță care să nu fie numai o pauză între două războaie. Mai mult: Habsburgii și Bourbonii trebuie să se lege prin sânge. Casa austriacă n-a dus niciodată lipsă de prințese de măritat. La început, miniștrii se gândesc să-l însoare chiar pe Ludovic al XV-lea cu o prințesă de Habsburg. Însă regele preacuvios trece repede din patul marchizei de Pompadour în patul altei favorite: Madame Du Barry. Nici împăratul Iosif al Austriei, văduv a doua oară, nu se lasă împerecheat cu una din cele trei fete bătrâne ale lui Ludovic al XV-lea. Rămâne a treia soluție: tânărul delfin, nepotul lui Ludovic al XV-lea și viitorul purtător al coroanei franceze, să fie logodit cu o fiică a Mariei Tereza.

În 1766, Maria Antoaneta avea 11 ani şi putea face obiectul unui proiect serios. Ambasadorul austriac la Paris îi scrie împărătesei că regele e înclinat să ia în considerare acest proiect. Diplomații n-ar fi însă diplomați dacă n-ar complica și îngreuna în mod artificial chestiunile cele mai simple. Intrigile se țeseau de la o curte la cealaltă, un an, doi, trei – iar Maria Tereza se temea ca vecinul ei, Frederic al Prusiei, „monstrul”, cum îl numea ea, să nu zădărnicească planul ei prin diabolice vicleșuguri, aşa că s-a decis să nu lase să-i scape jumătatea de promisiune. Neobosită ca o mijlocitoare de profesie și cu răbdarea dârză a diplomației sale, mai mult împărăteasă decât mamă, ea făcea să parvină la Paris vești noi despre calitățile prințesei și îi covârșea pe ambasadori cu daruri, pentru a i se aduce în cele din urmă o cerere de căsătorie de la Versailles. Mai preocupată de sporirea puterii casei sale decât de fericirea copilului ei, Maria Tereza nu se lăsă intimidată de faptul că natura nu-l înzestrase pe delfin cu daruri alese: el ar fi fost tare mărginit la minte, cât se poate de necioplit și cu totul nesimțitor. Dar dacă o prințesă devine regină, îi mai trebuie altă fericire? Cu cât stăruia mai mult Maria Tereza, cu atât experimentatul Ludovic al XV-lea dădea înapoi, fără să-și retragă cuvântul, dar și fără să se lege.

În acest timp, Toinette, bine dezvoltată, zveltă și într-adevăr frumoasă, se joacă cu surorile, cu frații și prietenele ei în palatul și grădinile de la Schönbrunn. Se ocupă prea puțin cu cărțile, cu educația și studiile. Cu gentilețea și istețimea ei, știe să tragă pe sfoară guvernantele și chiar preoții puși s-o supravegheze. Într-o bună zi, Maria Tereza, care, covârșită de afaceri de stat, nu a putut să se ocupe serios nici măcar de unul din ceata ei de copii, îşi dă seama că viitoarea regină a Franței nu știe nici la 13 ani să scrie corect în germană sau în franceză și nu are nici măcar cunoștințe superficiale de istorie și cultură generală; nici cu învățătura muzicală nu stă mai bine… E cu deosebire important pentru o regină a Franţei să danseze perfect și să vorbească bine franțuzește. Maria Tereza se grăbi să-i angajeze pe marele maestru de dans Noverre și doi actori dintr-o trupă franceză ce juca pe atunci la Viena. De la Versailles i se trimise însă un avertisment drastic: o viitoare regină a Franței nu poate să fie educată de comedieni. Urmară noi tratative diplomatice și în cele din urmă fu trimis ca preceptor abatele francez Vermond. O găsea pe Toinette simpatică, încântătoare: „Când va fi mai mare, va avea toate farmecele dorite pentru o prințesă de rang înalt. Caracterul și inima ei sunt distinse”, raportează abatele, care remarcă totuși, sub vioiciunea de argint viu a elevei sale, o lene și o lipsă de atenție pentru cunoștințe mai pozitive. „Ea are multă pricepere, dar n-a fost deprinsă să-și concentreze atenția la învățătură. Răspunde bine la lecțiile de literatură, dar n-a putut fi îndrumată în materiile mai grele. Poate fi educată, dar nu și profund cultivată, deși nu e lipsită de calități.”

De această lene de a cugeta, de această strecurare plictisită în toiul unei convorbiri mai serioase se vor plânge mai târziu toți bărbații de stat; primejdia acestui caracter, care putea totul, dar nu voia de fapt nimic, s-a evidențiat chiar de la vârsta de 13 ani. Însă la curtea franceză calitățile de metresă ale unei femei erau mai prețuite decât purtarea ei. Maria Antoaneta e frumoasă, prezentabilă, cinstită: aceasta e de ajuns. Și, în 1769, Ludovic al XV-lea îi scrie în cele din urmă Mariei Tereza, cerând mâna tinerei prințese pentru nepotul său, viitorul rege Ludovic al XVI-lea, şi propunând nunta pentru zilele de Paști ale anului următor. După atâția ani plini de griji, Maria Tereza are câteva ceasuri de fericire. I se pare că pacea imperiului său și a Europei e asigurată. Ștafete și curieri sunt trimiși la toate curțile să vestească legătura de sânge dintre Habsburgi și Bourboni, dușmani de atâta vreme și uniți de-acum pentru totdeauna.

Misiunea diplomaților s-a terminat în mod fericit. Ea a părut însă un joc de copil față de nebănuitele greutăți ivite când a trebuit să se pună de acord ceremonialul curții franceze și al celei austriece la o festivitate atât de reprezentativă. Maeștrii de ceremonii și fanaticii protocolului din ambele părți aveau răgaz un an de zile ca să pună la punct, în cele mai mici amănunte, toate chinezismele etichetei. Trebuiau evitate orice lipsă de tact, orice stângăcie, orice gafă. Documente seculare au fost consultate. Păzitorii obiceiurilor și manierelor de la Versailles și Schönbrunn își băteau capul zi și noapte; ambasadorii erau consultați asupra fiecărei invitații, curierii alergau în toate părțile cu propuneri și contrapropuneri, căci s-ar dezlănțui o catastrofă (mai cumplită decât şapte războaie) dacă ar fi atinsă vanitatea de rang a uneia din casele mari în asemenea împrejurare impozantă! De o parte și de alta a Rinului sunt dezbătute grave chestiuni doctorale: care nume să fie pus întâi pe actul de căsătorie, al regelui Franței sau al împărătesei Austriei? Cine să semneze întâi, ce cadouri și ce zestre să fie date, cine să o însoțească sau să o primească pe mireasă, câți cavaleri și câte doamne de onoare, câți militari și câte cameriste, câte spălătorese trebuie să urmeze cortegiul nupțial al arhiducesei de Austria până la graniță – și câți de la graniță până la Versailles? În timp ce savantele peruci din ambele părți nu căzuseră încă de acord asupra liniilor de bază ale chestiunilor principale, cavalerii și damele de la cele două curți, ca și cum ar fi fost vorba de cheia raiului, își disputau onoarea de a însoți sau de a primi cortegiul, afirmându-și drepturile cu teancuri de pergamente. Maeștrii de ceremonii trudeau ca niște condamnați la galere; omisiuni, pretenții și noi dificultăți se iveau neîncetat – și, dacă un ordin regal n-ar fi fixat nunta într-o anumită zi, paznicii protocolului austriac și ai celui francez nu s-ar fi înțeles nici până azi și Maria Antoaneta n-ar fi fost regină și poate că n-ar fi prilejuit nici Revoluția franceză!

Deși Franța și Austria ar fi trebuit să facă economii, s-a făcut paradă de cea mai mare pompă. Habsburgii și Bourbonii nu voiau să rămână unii în urma celorlalți. Palatul legației franceze din Viena era neîncăpător pentru cei 1.500 de oaspeți; sute de lucrători zoreau la clădirea unor anexe; în același timp se pregătea la Versailles o sală de spectacol anume pentru serbările de nuntă. Pentru furnizorii curților sunt zorii unei epoci binecuvântate. Numai pentru întâmpinarea prințesei, Ludovic al XV-lea a comandat două uriașe trăsuri de un lux nemaipomenit, cu cristale, coroane, picturi și alte podoabe, însă comode și cât se poate de rapide. Pentru delfin și curtea regală s-au croit noi costume de paradă, acoperite cu giuvaiere scumpe. Pălăria de nuntă a lui Ludovic al XV-lea era împodobită cu cel mai splendid diamant din vremea aceea.

Cu același lux pregăti Maria Tereza trusoul fiicei sale: dantelării belgiene, lenajuri, mătăsuri, giuvaiere. Când ambasadorul Durfort veni la Viena să ia în primire mireasa, se desfășură un măreț spectacol sub ochii vienezilor amatori de aşa ceva. Patruzeci și opt de trăsuri cu câte șase cai, minunat finisate, defilară lent și grav pe străzile ce duceau la Hofburg. Numai noile livrele ale celor 117 lachei și ale corpului de gardă au costat 107.000 de ducați. Cortegiul de intrare al ambasadorului francez a costat nu mai puțin de 350.000 de ducați. Apoi serbările se ținură lanț: cererea publică în căsătorie, renunțarea Mariei Antoaneta la drepturile ei austriece, felicitările curții și universității, parada armatei, teatru de gală, primire și bal pentru 3.000 de persoane la Belvedere, contraprimire și supeu în palatul Lichtenstein și, la 19 aprilie, încheierea căsătoriei per procurationem, la biserica Augustinilor, delfinul fiind reprezentat de arhiducele Ferdinand. Încă un supeu intim de familie și, pe 21, despărțirea, ultima îmbrățișare. În trăsura regelui francez, fosta arhiducesă de Austria, Maria Antoaneta, e dusă pe calea destinului ei.

Despărțirea de fiica ei a fost grea pentru Maria Tereza. Deși a dorit atât de mult această căsătorie, în ultima oră ea e îngrijorată de soarta copilului ei. Pentru această tragică stăpânitoare, singurul mare monarh al casei austriece, coroana e mai mult o povară. Avea presimțirea că împărăția ei – pe a cărei unitate artificială o menținea cu nesfârșite osteneli, luptând contra prusacilor și turcilor, la răsărit și la apus – va decădea și se va destrăma sub urmașii ei. Vor avea dânșii simțul ei politic clarvăzător, prudența, prevederea sau măcar înțeleapta ei pasivitate, pentru a ține la un loc un amestec atât de împestrițat de națiuni? Copiii săi au dezamăgit-o profund. Vor avea ei răbdarea, perseverența, puterea ei de constrângere și de renunțare? De la bărbatul ei trebuie să fi pătruns în sângele copiilor aceste calde valuri de neliniște; toți sunt gata să distrugă, pentru un moment de plăcere, posibilități nebănuite. Sunt neserioși, necredincioși, meschini, urmărind succesul trecător. Fiul ei, coregentul Iosif al II-lea, îl lingușește pe Frederic cel Mare, dușmanul ei, și se ține de Voltaire, pe care ea îl urăște ca pe Antihrist. Fiica ei Maria Amalia, destinată și ea pentru un tron, abia măritată la Parma, e vestită în toată Europa pentru frivolitatea ei: în două luni seacă finanțele, dezorganizează țara și se mulțumește cu amorezi de ocazie. Nici cealaltă fiică, de la Napoli, nu-i face cinste. Toate fetele ei i-au zădărnicit ostenelile și sacrificiile necurmate. Marea împărăteasă s-ar retrage într-o mănăstire, dar teama că fiul ei flușturatic și lipsit de experiență ar lăsa să se năruie tot ce a clădit ea o face să mai țină sceptrul în mâna îndelung obosită.

Nici asupra Mariei Antoaneta, cea mai tânără dintre fete, ea nu-și face iluzii. Îi cunoaște calitățile: mare blândețe și cordialitate, inteligență sprintenă, fire neprefăcută, dar și primejdiile: risipa, zăpăceala, frivolitatea, nepregătirea ei. În ultimele două luni, Maria Antoaneta dormea chiar în camera mamei sale, ca să-i fie mai aproape; Maria Tereza voia să mai înfrâneze această tânără sălbăticiune, s-o pregătească prin lungi convorbiri pentru statutul ei înalt. Cucernică, a dus-o și la un pelerinaj… Cu cât se apropia ora plecării, împărăteasa devenea tot mai neliniștită. Avea presimțirea unor nenorociri; încerca să gonească negrele puteri. I-a dat Mariei Antoaneta, în ajunul plecării, un cod de purtare amănunțit, cerându-i neatentului ei copil făgăduința că-l va citi în fiecare lună. Pe lângă scrisoarea oficială, ea a scris și una particulară către Ludovic al XV-lea, implorându-l să vegheze asupra nepregătitului copil de 14 ani. Chiar înainte de a fi ajuns la Versailles, mama îi amintește Mariei Antoaneta să-şi țină promisiunea și să se ferească de neglijențe, de indiferență și lenevie… „Și n-o uita pe mama ta, care îți poartă de grijă până la ultima ei suflare.” În plină sărbătorire a fiicei sale, bătrâna împărăteasă se roagă în biserică pentru ca Dumnezeu să înlăture nenorocirea ce-o presimte.

În timp ce uriașa cavalcadă – 340 de cai trebuiau schimbați la fiecare stație – înainta prin Austria și Bavaria, neîncetat sărbătorită, pe o mică insulă a Rinului tâmplari și tapițeri lucrau de zor. Pentru a rezolva dilema dacă mireasa trebuie predată pe teritoriul austriac sau francez, maeștrii de ceremonii de la Versailles și Schönbrunn au găsit o soluție demnă de înțeleptul Solomon. Pe o insulă nisipoasă și nelocuită, între Franța și Germania, pe un teren neutru, s-a înălțat un pavilion de lemn pentru solemna predare a miresei. În două camere dinspre dreapta Rinului, Maria Antoaneta a intrat ca arhiducesă; în marea sală din mijloc a avut loc ceremonia predării și, trecând apoi în alte două camere situate în partea stângă a Rinului, ea a devenit delfină, moștenitoare a tronului francez.

Pereții de lemn ai acestei clădiri au fost acoperiți cu tapiserii scumpe de la arhiepiscopia din Paris; universitatea din Strasbourg a împrumutat un baldachin, iar burghezimea mobilierul ei cel mai frumos. Le era interzis simplilor cetățeni să arunce o privire asupra acestui fast. Totuși, înainte de sosirea Mariei Antoaneta, câțiva studenți germani au izbutit să-și satisfacă curiozitatea, pătrunzând în încăperile pe jumătate pregătite. Unul din ei, înalt, cu privire pasionată, cu aureola geniului în jurul frunții puternice, nu se mai sătura privind scumpele goblenuri lucrate după desenele lui Rafael. Deși abia inițiat la catedrala din Strasbourg în spiritul artei gotice, tânărul acesta le vorbea camarazilor săi cu exaltare despre neasemuita frumusețe a artei italiene. Deodată, privirea lui se întunecă, deveni aproape mânioasă. Căci i se păru că tapetele reprezintă de fapt o legendă nepotrivită pentru o ceremonie nupțială: povestea lui Iason, Medeea și Creusa, exemplu clasic al căsătoriei fatale. Și genialul adolescent, spre uimirea celor din jur, strigă că nu e îngăduit să i se arate unei tinere regine, la intrarea ei în lume, o priveliște atât de întunecată: a celei mai îngrozitoare căsnicii. Nu s-a găsit nimeni printre arhitecții, decoratorii și tapiserii francezi care să-și dea seama ce influență tulburătoare au aceste tablouri? S-au trimis în întâmpinarea unei femei dornice de viață fantomele cele mai oribile, care stârnesc cumplite presimțiri…

Cu mare osteneală tinerii l-au scos pe Goethe – căci el era studentul care striga astfel – din casa de lemn. Curând însă torentul fastuos al cortegiului de nuntă pătrunse voios în încăperile împodobite și nimeni dintre curteni nu bănui că ochiul de vizionar al unui poet a zărit în scumpele țesături firele negre ale fatalității…

Plecarea Mariei Antoaneta trebuia să însemne despărțirea de tot ce o lega de casa austriacă. Depășind nevăzuta linie de graniță, ea nu trebuia să poarte nici măcar un fir din îmbrăcămintea de-acasă. Spiritul nesecat al maeștrilor de ceremonii a născocit și de astă dată un simbol excepțional. Și, în cele două camere austriece din pavilionul de pe insulă, fata s-a dezbrăcat până la piele în fața întregii suite: o clipă, goliciunea de fecioară a luminat încăperea întunecată. I s-au dat apoi o cămașă din mătase franțuzească, jupoane din Paris, ciorapi din Lyon, panglici, dantele și ghete făcute de meșterii de la curte. Nici măcar o amintire scumpă nu putea păstra: un inel, o cruciuliță… S-ar fi cutremurat lumea etichetei dacă i s-ar fi lăsat măcar o agrafă? Și nu e de mirare că această fată, înstrăinată astfel de pompa solemnă, a izbucnit în plânsete copilărești.

Dar valurile simțirii nu sunt de cuviință la o nuntă politică. Repede, trebuie să-și reia ținuta, căci suita franceză așteaptă în celelalte camere și ar fi rușinos să i se prezinte fricoasă și plânsă. Contele Starhemberg îi întinde mâna și, urmată pentru ultima oară de suita ei austriacă, ea intră în sala unde s-au adunat înalții delegați ai Bourbonilor. Unul din ei rostește o cuvântare solemnă, protocolul e citit, apoi vine marea ceremonie, care a fost pregătită și probată pas cu pas. Masa din mijloc simbolizează granița. De o parte stau austriecii, de cealaltă francezii. Contele Starhemberg lasă mâna Mariei Antoaneta; de astă dată mâna ei e luată de pețitorul francez, care, în pas solemn, o conduce în jurul mesei pe fata tremurândă. În același minut, în același pas, însă în sens invers, suita austriacă se îndreaptă spre ușa de ieșire, în așa fel încât, exact în aceeași clipă când Maria Antoaneta se va afla în mijlocul noii curți princiare franceze, cea austriacă să fi părăsit încăperea. Această orgie a etichetei e împlinită cu mare artă, desăvârșit, tăcut, fantomatic. În cele din urmă, fata înspăimântată nu se mai poate stăpâni în această rece solemnitate. Și în loc să primească plecăciunea noii sale doamne de companie, contesa de Noailles, ea se aruncă în brațele sale, plângând cu suspine, ca și cum ar căuta ajutor, într-un frumos și mișcător gest de părăsire – spre marea uimire a nobililor. Sentimentalismul nu e însă cuprins în logaritmii conveniențelor de la curte: afară așteaptă trăsura de cristal. Clopotele de la catedrala din Strasbourg au început să bată, răsună și salvele de tun și, în urale, Maria Antoaneta părăsește pentru totdeauna țărmul copilăriei: începe viața ei de femeie.

Intrarea Mariei Antoaneta în Franța a fost prilej de neuitate serbări pentru poporul francez. De decenii Strasbourgul n-a mai văzut o viitoare regină, mai ales una atât de tânără. Copila cu păr blond, cu ochi albaștri trece în trăsură de cristal printre nenumărate grupuri de alsacieni veniți din toate satele și orașele. Sute de copii în alb aruncă flori în calea ei. Arcuri de triumf, porți încununate. Vinul curge din fântâna pieței; boi întregi se rumenesc în frigare, coșuri uriașe cu pâine sunt împărțite săracilor. Seara, casele sunt iluminate, șerpi luminoși se răsucesc pe turnul catedralei. Pe Rin lunecă bărci cu facle și lampioane colorate, arborii poartă fructe incandescente și, pe insulă, se înalță un grandios foc de artificii cu figuri simbolice și monograma delfinului și delfinei. Poporul petrece până noaptea târziu, cu jocuri și cântece. Vremea de aur a fericirii pare să fi revenit cu această blondă călătoare, stârnind noi speranțe în inima amărâtului popor al Franței.

Dar și în acest grandios tablou se ivește o mică fisură, un semn de nenoroc. Înainte de a pleca din Strasbourg Maria Antoaneta vrea să asculte liturghia. La intrarea în catedrală, în locul episcopului o salută coajutorul și nepotul său. În veșmântul său violet, preotul monden cu aparență feminină îi ține o cuvântare galant-patetică: „Sunteți pentru noi imaginea vie a slăvitei împărătese, care uimește de mult Europa și pe care o va cinsti posteritatea. Sufletul Mariei Tereza se unește pentru totdeauna cu sufletul Bourbonilor…”. Și tânărul preot conduce cortegiul prințesei în dom și, cu un gest elegant, ridică chivotul de la altar. E prințul Louis Rohan, care avea să fie mai târziu eroul tragicomic în afacerea colierului – și potrivnicul cel mai funest al prințesei. Mâna care o binecuvântează acum îi va terfeli onoarea și-i va zvârli coroana în noroi.

În pădurea din Compiègne, într-o uriașă tabără de trăsuri, familia regală, cu doamne de onoare, curteni, ofițeri, trupă de gardă, trâmbițași și toboșari, așteaptă cortegiul prințesei care străbate pământul Franței în urale, sub arcuri de triumf. Când se apropie de pădurea plină de flamuri și culori, Ludovic al XV-lea coboară din landou și merge în întâmpinarea soției nepotului său. Cu minunatul ei pas sprinten, Maria Antoaneta aleargă însă înaintea lui și îi face cea mai grațioasă plecăciune. Regele, amator de grații tinere (la Parcul cu Cerbi a gustat mult carnea proaspătă a fetelor), se apleacă fericit spre apetisanta blondină, o cuprinde și o sărută pe obraji. Apoi i-l prezintă pe viitorul ei soț, care stă la o parte, scund, țeapăn, nătâng, și care își ridică în cele din urmă ochii adormiți, miopi și, potrivit etichetei, își sărută logodnica, de formă, fără nicio atenție deosebită. În trăsură, Maria Antoaneta șade între bunic și nepot. Bătrânul rege pare că joacă rolul logodnicului, vorbind emoționat, făcându-i puțină curte, pe când viitorul ei soţ se îndeasă tăcut în colțul său. Seara, când logodnicii (care sunt de acum și soți per procurationem) se duc la culcare în camerele lor, tristul amorez nu-i spune niciun cuvânt afectuos încântătoarei fețișcane. În jurnalul său, el rezumă această mare zi într-un singur rând: „Întrevedere cu doamna delfină”.

În aceeași pădure de la Compiègne, 36 de ani mai târziu, un alt stăpânitor al Franței, Napoleon, a așteptat o altă arhiducesă austriacă: Maria-Luiza, nu atât de frumoasă și de isteață. Dar energicul bărbat și cuceritor a pus îndată stăpânire pe logodnica aleasă. N-a așteptat răspunsul episcopului la întrebarea dacă cununia de la Viena îi dă deja drepturi conjugale: în dimineața următoare, Napoleon luă micul dejun în același pat cu Maria-Luiza. Maria Antoaneta n-a întâlnit în pădurea de la Compiègne un bărbat, ci numai un logodnic de stat.

A doua serbare de nuntă a avut loc pe 16 mai, la Versailles, în capela lui Ludovic al XIV-lea, într-o formă intimă, familiară. Poporului nu-i era îngăduit să privească și nici măcar să se înghesuie la intrare. Numai cei de sânge nobil, cu genealogie seculară, puteau să intre în biserica cu vitralii încinse de soarele primăvăratic, plină de brocarturi și mătăsuri, strălucind în fastul din urmă al unei lumi vechi… Episcopul de Reims oficiază slujba cununiei. Binecuvântează odoarele și inelul de nuntă pe care delfinul îl pune pe al patrulea deget al Mariei Antoaneta. Apoi îngenunchează amândoi ca să primească binecuvântarea. Orga răsună și, la „Tatăl Nostru”, un baldachin e ținut peste capetele tinerei perechi. Regele și toate rudele de sânge semnează, în ordinea riguroasă a rangului, actul căsătoriei. Un document enorm de lung pe care se văd și azi aceste patru cuvinte stângace și poticnite: Marie Antoinette Josèphe Jeanne, scrise încet de o mână de copil, și, alături (iarăși spun toți: semn rău!), o mare pată de cerneală țâșnită din pana ei, numai a ei.

După ceremonie, i se permite și poporului să ia parte la serbarea monarhilor. Jumătate din Paris s-a depopulat; imensele mulțimi s-au revărsat în grădinile din Versailles, printre cascadele și jocurile de apă, pe alei și peluze. Artificiile de seară trebuiau să fie cele mai mărețe din câte s-au văzut la o curte regală. Însă cerul și-a făcut singur artificii. Nori grei și întunecoși s-au strâns de după-amiază și o furtună cu ploaie torențială s-a abătut asupra poporului. Dârdâind și uzi până la piele, zecile de mii de parizieni fugeau pe străzi goniți de vânt, pe când în parc arborii se încovoiau sub potop. Însă ferestrele noii săli de spectacole erau iluminate de mii de lumânări: niciun uragan, niciun cutremur de pământ nu va împiedica grandiosul ceremonial al marelui ospăț de nuntă. Pentru întâia și ultima oară, Ludovic al XV-lea încerca să întreacă fastul marelui său predecesor Ludovic al XIV-lea. Șase mii de nobili musafiri obținuseră cu greu carta de intrare – însă nu ca să stea la masă, ci ca să privească din galerii cum mânuiesc cuțitul și furculița cei 22 de membri ai casei regale. Toți își țineau răsuflarea, să nu tulbure solemnitatea acestui mare spectacol; numai o orchestră de 70 de muzicanți cânta sub arcadele de marmură. Apoi, salutată de garda franceză, familia regală trecu printre cele două șiruri de nobili smerit aplecați.

Serbarea oficială e terminată. Regescul mire nu are de împlinit acum altă datorie decât aceea a oricărui soț. Regele conduce spre dormitorul ei tânăra pereche (împreună au abia 30 de ani). Eticheta domnește până și în camera nupțială. Cine altul îi poate da moștenitorului tronului cămașa de noapte decât regele Franței în persoană? Ducesa de Chartres, cea mai tânără doamnă de rangul cel mai înalt, îi dă cămașa delfinei. De pat însă, în afară de miri, nu se poate apropia decât episcopul de Reims, care îl binecuvântează și-l stropește cu apă sfințită. Curtea părăsește camera intimă: Ludovic și Maria Antoaneta rămân pentru întâia oară singuri – și baldachinul patului se lasă foșnind asupra lor, cortină de brocart a unei tragedii nevăzute.

Taina alcovului

Cuvântul pe care tânărul soț l-a scris a doua zi dimineața în jurnalul său are un dublu înțeles: „Nimic”. Toate ceremoniile de la curte și episcopala binecuvântare a patului nupțial n-au putut înlătura o penibilă piedică opusă de natura delfinului. Nunta nu s-a împlinit nici azi, nici mâine, nici în anii următori. Soțul Mariei Antoaneta era nonchalant, nepăsător; la început, se credea că numai timiditatea, lipsa de experiență sau o „fire tardivă” (întârziere infantilă) făceau ca acest băiat de 16 ani să fie incapabil lângă o fată atât de fermecătoare. Priceputa mamă a Antoanetei îi scrie acesteia, în mai 1771, să nu fie mâhnită de această dezamăgire conjugală și îi recomandă să fie drăgăstoasă, mângâietoare, dar nu prea grăbită: „Prea multă grabă ar strica totul”. După doi ani însă, împărăteasa începu să fie neliniștită de „purtarea atât de ciudată” a tânărului soț. În legătură cu bunăvoința lui nu era nicio îndoială, căci delfinul se arăta tot mai îndrăgostit de grațioasa lui soție; el îşi înnoia neîncetat vizitele nocturne, dar încercările lui erau zadarnice, căci în momentele de mare expansiune „un farmec blestemat” i se împotrivea.

Naiva Antoaneta crede că aceasta e numai „stângăcie”; în neștiința ei, ea tăgăduiește hotărât zvonurile despre neputința lui. Însă mama s-a pus serios la lucru. S-a sfătuit îndelung cu medicul ei, van Swieten, despre „extraordinara răceală a delfinului”. Doctorul a turnat untdelemn peste foc. Maria Tereza trimite scrisoare după scrisoare la Paris. În cele din urmă, regele, deosebit de experimentat în acest domeniu, îl ia la cercetare pe nepotul său. Lassone, medicul curții franceze, îl examinează pe jalnicul erou – și abia atunci se constată că impotența delfinului nu e din cauze sentimentale, ci din cauza unui neînsemnat defect organic. Despre această fimoză, ambasadorul spaniol a scris un raport secret, căci i-a mituit pe oamenii de serviciu ca să aibă amănunte cât mai exacte: Quien dice que el frenillo sujeta tanto el prepucio que no cede a la introducción y causa un dolor vivo en él, por el qual se retrahe S.M. del impulso que conviniera… no llegua la erección al punto de elasticidad necessaria¹.

Acum se țin consilii peste consilii dacă chirurgul trebuie să intervină cu scalpelul. „Ca să-i redea glasul”, cum se șoptește cinic în anticamere. Chiar Maria Antoaneta, lămurită de amicele ei cu experiență, îşi îndeamnă soțul să se lase operat. Însă delfinul, al cărui caracter este atât de șovăitor, nu se poate decide pentru nicio faptă energică. Tărăgănează, încearcă și încearcă – și această groaznică și ridicolă situație e spre batjocura Antoanetei, spre disprețul întregii curți, spre mânia Mariei Tereza și înjosirea lui Ludovic al XVI-lea. Aceasta durează șapte ani, până ce împăratul Iosif pleacă la Paris ca să-l determine pe prea puțin curajosul său cumnat să se supună operației. Deplorabilul Cezar al dragostei izbutește în cele din urmă să treacă Rubiconul. Dar împărăția sufletească pe care o cucerește e pustiită în acești șapte ani de luptă ridicolă, în aceste două mii de nopți în care Maria Antoaneta a suferit atâtea înjosiri ca femeie și soție.

S-ar fi putut evita oare ca taina cea mai gravă a alcovului să ajungă „de gura lumii”, ascunzându-se cu totul neputința regească, trăgându-se vălul peste patul conjugal sau, în cel mai bun caz, invocându-se „sterilitatea maternă”? E oare neapărat necesar să se stăruie asupra acestor particularități intime? Da, căci altfel ar fi de neînțeles atâtea încordări și dușmănii, atâtea supuneri și legăminte între membrii unei familii regale și anturajul acesteia. Cele mai multe evenimente istorice își au izvorul în alcovuri, sub baldachinul paturilor regale. Și legătura logică dintre cauza particulară și efectele politico-istorice universale nu e nicăieri mai vădită decât în această intimă tragicomedie, care nu putea să fie ținută în umbră.

Se mai poate într-adevăr ascunde un secret când se vorbește fățiș de îndelungata neputință conjugală a lui Ludovic al XVI-lea? Numai secolul al XIX-lea, cu bolnăvicioasa lui fățărnicie sexuală, a făcut ca anumite stări fiziologice să nu fie liber prezentate și discutate. Însă, în secolul al XVIII-lea și în cele anterioare, virilitatea sau impotența unui rege, rodnicia sau sterilitatea unei regine nu erau considerate chestiuni particulare, ci politice, de stat. Pe atunci ele decideau succesiunea la tron și chiar soarta întregii țări. Patul era tot așa de public ca și cristelnița de bronz sau coșciugul. În scrisorile pe care le schimbau între ele Maria Tereza și Maria Antoaneta (scrisori ce treceau prin mâna copiștilor și arhivarilor statului) se vorbea în deplină libertate de toate amănuntele și de toate nefericirile acestei căsnicii. Mama dădea sfaturi de igienă intimă, recomanda avantajele patului comun; fiica raporta dacă menstruația ei vine sau nu la timp, povestea despre încercările neizbutite ale soțului, despre micile progrese și, în sfârșit, ca o izbândă, despre sarcina ei! În veacul al XVIII-lea, lucrurile naturale încă erau considerate naturale.

Dacă ar fi știut numai mama de aceste secrete! Toate cameristele, damele de la curte, cavalerii și ofițerii trăncăneau despre ele; chiar și argații și spălătoresele de la Versailles. Însuși regele tolera la propria lui masă câte-o glumă mai piperată. Și la toate curțile străine chestiunea aceasta forma obiectul unei preocupări deosebite: era doar vorba și de „succesiunea la tron”, de înaltă importanță politică. În toată Europa, regii și prinții, verbal sau în scris, râdeau, își băteau joc de neputinciosul lor confrate. Din Versailles, batjocura s-a întins prin Paris și în toată Franța. Pe străzi, în localuri se vorbea deschis despre acest „secret al lui Polichinelle”. Foi volante treceau din mână în mână și cupletele răsunau spre voioșia generală. Să nu se uite însă că, în acești șapte ani de chin conjugal, caracterul sufletesc al reginei și al regelui s-a schimbat, ducând la consecințe politice. Nu e exagerat să se spună că soarta acestei căsnicii a fost legată de soarta lumii.

Caracterul sufletesc al lui Ludovic al XVI-lea ar fi de neînțeles fără cunoașterea defectului său intim. Din slăbiciunea sa bărbătească a rezultat, cu precizie clinică, sentimentul său de inferioritate. Îi lipsește puterea de acțiune creatoare în viața publică tocmai pentru că e lipsit de ea și în viața particulară. E stângaci, sfios, neștiind să-și arate voința în societatea de la curte; mai ales în relațiile sociale cu doamnele, el are oroare de surâsul ironic pe care îl presimte la spatele său. Uneori, se silește să dea impresia de bărbăție, de autoritate. Dar cum urcă pe o treaptă mai sus, el devine grobian, brutal: nimeni nu crede în gestul său de bravadă. Nu izbutește niciodată să se prezinte în mod natural, conștient de sine; pentru că nu e bărbat în alcovul său, nu știe să joace rolul regal nici în fața altora.

Faptul că înclinaţiile lui personale erau bărbătești – vânătoarea şi munca fizică, avea chiar un atelier propriu de fierărie – nu contrazice, ci confirmă tipul clinic. Tocmai cel care nu e bărbat preferă în mod inconștient să facă pe bărbatul. Când călărea ceasuri întregi la vânătoarea de mistreți, când își istovea mușchii lovind cu ciocanul pe nicovală, el ascundea slăbiciunea sa secretă sub aparența unei puteri trupești. Cine nu știe să o slujească pe Venus joacă rolul lui Hefaistos… Însă printre curtenii săi, la seratele de gală, puterea lui Ludovic se evapora. Rareori râdea, rareori a fost văzut vesel, fericit.

Sentimentul acesta de slăbiciune se răsfrângea în mod primejdios asupra soției sale. Multe din purtările ei îl contrariau. Nu-i plăceau anturajul ei, distracţiile ei gălăgioase, risipa și frivolitatea ei. Un adevărat bărbat ar fi găsit repede leac la toate acestea. Cum putea să se impună însă în faţa femeii sale un bărbat care se arăta neputincios și ridicol în toate nopțile? Dimpotrivă, cu cât se prelungea această rușinoasă situație, cu atât subordonarea şi dependenţa regelui față de regină se accentuau. Ea îi putea cere orice; el își plătea cu nemărginită toleranță vina secretă. Nu avea nici voința, nici puterea să dicteze în viața ei, să împiedice greșelile și prostiile ei publice. Miniștrii, mama reginei, curtea întreagă văd cu deznădejde că toată puterea trece în mâinile unei tinere femei turbulente și risipitoare. Această dominare din partea reginei stăruie, în virtutea primelor deformări sufletești, chiar atunci când Ludovic al XVI-lea devine cu adevărat soț și tată. Stăpânul Franței a rămas sclavul lipsit de voință al Mariei Antoaneta, pentru că n-a fost la timp bărbatul ei.

E vădit că neputința sexuală a regelui a avut o mare influență asupra dezvoltării sufletești a reginei. Antagonismul dintre sexe duce și la o nepotrivire de caracter între bărbat și femeie. Reținerea și nesiguranța bărbatului provoacă, la femeia gata să se dăruiască, o supraexcitație, o bolnăvicioasă lipsă de stăpânire de sine. Maria Antoaneta era o fire normală, curat feminină, destinată unei maternități rodnice – și ar fi rămas astfel dacă ar fi avut un bărbat adevărat. Soarta a vrut însă altfel. La 15 ani era deja căsătorită. O fată poate rămâne fecioară și până la 22 de ani fără să resimtă tulburări sufletești prea grave. Maria Antoaneta a fost însă zdruncinată prea devreme de supraexcitarea ei nervoasă; timp de două mii de nopți, trupul ei fraged a fost chinuit de un bărbat reținut și bădăran. Sexualitatea ei a fost iritată în mod steril, rușinos, înjositor. Nu e nevoie să fii medic ca să recunoști că aceasta a avut ca urmare firească o goană febrilă după plăceri, o vivacitate nestăpânită, o zăpăceală care vrea să ascundă nemulțumirea și setea de eliberare sexuală. Pentru că nu și-a găsit satisfacția și liniștea intimă, Antoaneta trebuia să aibă în jurul ei mișcare necurmată – și ceea ce la început putea fi luat drept un exces de vioiciune copilărească a devenit apoi, în ochii scandalizați ai întregii curți, poftă nestăpânită de plăcere, pe care mama și prietenii ei încercau s-o combată. După cum regele își înșela slăbiciunea cu vânătoarea și istovitoarea muncă de fierar, regina își risipea simțămintele, denaturate de eșecul conjugal, în prietenii duioase cu femeile, în cochetării cu tineri cavaleri, în mania gătelii și a altor nimicuri fastuoase. În timp ce soțul ei dormea adânc, obosit de exercițiile fizice, ea petrecea până în zorii zilei la baluri, la supeuri, în săli de operă într-o companie adesea dubioasă, încălzindu-se la focuri străine – regină nedemnă, pentru că a fost măritată cu un rege nedemn.

Această frivolitate era în fond lipsită de bucurie, amuzamentele și frenezia ei ascundeau o dezamăgire care izbucnea uneori într-o melancolie plină de necaz sau în strigătul pe care l-a scăpat când a aflat că ruda ei, ducesa de Chartres, a născut un copil mort. Da, să aibă și ea un copil, chiar unul mort. Să se pună capăt acestei situații umilitoare, să nu mai fie fecioară după șapte ani de la căsătorie. Și când Maria Antoaneta a devenit în sfârșit femeie și mamă, când nervii ei s-au mai potolit, după atâtea chinuri în goana ei după plăcere, s-a ivit o altă Maria Antoaneta, puternică, curajoasă, stăpână pe sine. Dar această schimbare a venit și ea prea târziu. În căsnicie, ca și în copilărie, primele întâmplări sunt cele hotărâtoare. Și zeci de ani nu pot repara o singură vătămare gravă adusă materiei atât de delicate și insesizabile a sufletului. Rănile cele mai invizibile ale simțirii nu se vindecă niciodată pe deplin.

Nefericirea conjugală de la curtea franceză a avut urmări fatale, trecând din domeniul particular în viața socială și politică. Regele și regina se aflau în centrul atenției publice, supuși calomniei, palavrei și criticii. Mai cu seamă la curtea franceză, gurile rele se întrebau cum se comportă Maria Antoaneta, dată fiind neputința bărbatului: pe scurt, cu cine îl înșală? Căci o femeie atât de cochetă, conștientă de frumusețea și grațiile ei, plină de temperament, cu sângele zvâcnind de tinerețe trebuie să aibă consolările ei tainice. Tocmai pentru că nu se putea afirma nimic precis, cinstea reginei era terfelită de toți. Dacă pleca să călărească împreună cu vreun cavaler, cu Lauzun sau Coigny, trândavii palavragii credeau că l-au descoperit pe iubitul ei; dacă ieșea la plimbare prin parc cu dame și cavaleri, se vorbea îndată de orgii de necrezut. Neîncetat, viața amoroasă a reginei nesatisfăcute era scotocită de toată curtea; de la palavre s-a ajuns la cântece, pamflete și poezii pornografice. Întâi le șopteau după evantai doamnele de la curte, apoi își luau zborul din gură în gură, erau tipărite și pătrundeau în rândul poporului. Când s-a început propaganda revoluționară, ziariștii iacobini n-au avut nevoie să caute prea mult argumentele împotriva Mariei Antoaneta. Calomniile furnicau cu prisosință. Acuzatorul public n-avea decât să deschidă această cutie a Pandorei cu galante născociri pentru ca ghilotina să cadă peste gâtul ei subțire.

Într-adevăr, năruirea autorității regale n-a început la Bastilia, ci la Versailles. Nu e o simplă întâmplare că vestea despre neputința regelui și minciunile răutăcioase despre nesățioasa poftă sexuală a reginei s-au răspândit atât de repede în popor. Acest fapt are cauze secrete de ordin familiar și politic. Patru sau cinci persoane de la palat, rudele cele mai apropiate, aveau interesele lor în această dezamăgire conjugală a Mariei Antoaneta. Mai cu seamă cei doi frați ai lui Ludovic al XVI-lea, văzând în defectul ridicol al regelui o piedică la succesiunea firească, sperau să ajungă ei înșiși pe tron. Contele de Provence, fratele imediat următor al lui Ludovic al XVI-lea (ajuns și el mai târziu Ludovic al XVIII-lea pe cine știe ce drumuri întortocheate), avea atunci șansa de a fi regent în lipsa unui moștenitor al tronului, dacă nu chiar rege; nerăbdarea lui era abia stăpânită. Pentru că el însuși era un soț îndoielnic, fără copii, celălalt frate mai mic, contele d’Artois, avea avantajul că ar putea face din copiii săi moștenitorii legitimi ai tronului. Amândoi aveau deci interesul ca situația îngrozitoare a Mariei Antoaneta să dureze cât mai mult. Nefericirea ei va constitui fericirea lor.

Când însă relațiile conjugale dintre rege și regină au devenit normale, „minunea” aceasta a stârnit ura nemăsurată a celor doi frați, ale căror speranțe au fost curmate deodată. Mai ales contele de Provence n-a cruțat-o deloc pe Maria Antoaneta. Și de când Ludovic al XVI-lea a devenit tată, cei mai primejdioși dușmani erau frații și rudele sale, care urzeau toate intrigile. Revoluția a avut ajutoare bune la curte; nobilii și prinții i-au pus în mână cele mai bune arme. Acest episod de alcov a subminat autoritatea monarhică mai mult decât evenimentele externe. Istoria e plină de cauze secrete, care au lucrat ca microbii nevăzuți până când boala a izbucnit, iremediabilă. Nu e pentru prima oară când beteșugul sexual al unui singur bărbat a provocat frământări în toată lumea. Impotența lui Alexandru al Serbiei, sclavia lui erotică față de Draga, asasinarea lor urmată de urcarea pe tron a Karagheorghevicilor, rivalitatea cu Austria și războiul mondial sunt desfășurări logice, incontestabile. Istoria își țese, ca păianjenul, pânza ei de fatalități. Puteri uriașe se prăbușesc din cauze minuscule, în aparență ridicole. Impotența lui Ludovic al XVI-lea n-a schimbat numai caracterul Mariei Antoaneta, ci a contribuit la schimbarea întregii lumi. Zeii nu dau însă niciun semn acelora pe care vor să-i piardă. Ei înaintează pe calea lor, nebănuind că destinul le este înscris în ei înșiși.

1. Unii spun că frenul ține atât de tare prepuțul, încât nu-l poate introduce și provoacă o durere puternică în el, de aceea Maiestatea Sa se retrage din impulsul care ar fi de dorit… erecția nu ajunge la gradul de elasticitate necesar (sp.).