Wilfred Thesiger, The Marsh Arabs

Copyright © The Estate of Wilfred Thesiger, 1959, 1984, 1991, 2016

© 2016 by Editura POLIROM, pentru ediţia în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-6276-0

ISBN PDF: 978-973-46-6277-7

ISBN print: 978-973-46-3894-9

Coperta: Radu Răileanu

Foto copertă: ca by Christiaan Briggs, ca by Dudley Miles

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

WILFRED THESIGER (1910-2003), explorator şi scriitor britanic născut în Addis Abeba (Etiopia). În 1935 a intrat în Serviciul Politic din Sudan, iar la izbucnirea celui de-al Doilea Război Mondial a fost detaşat în cadrul Armatei de Apărare Sudaneze. Mai târziu a servit în Etiopia, Siria şi, în cadrul Forţelor Speciale Aeriene, în Deşertul Libian. După război a călătorit în Peninsula Arabă, Kurdistan, Irak, Hindukush, Karakorum, Maroc, Etiopia, Kenya şi Tanganyika. Pentru realizările sale ca explorator, i s-au decernat Founder’s Gold Medal (Royal Geographical Society), Lawrence of Arabia Medal (Royal Central Asian Society), Livingstone Gold Medal (Royal Scottish Geographical Society) şi Burton Memorial Medal (Royal Asiatic Society). A fost membru al Royal Society of Literature şi membru de onoare al Academiei Britanice. În 1995 a primit titlul de Cavaler. Este foarte cunoscut şi pentru volumul Nisipurile arabe (1959; Polirom, 2015), în care îşi povesteşte călătoriile prin Peninsula Arabă între 1945 şi 1950, descriind modul de viaţă pe cale de dispariţie al beduinilor.

Mamei mele, căreia îi sunt atât
de îndatorat pentru încurajări şi înţelegere

Lista hărţilor

Irak

Sudul Irakului

Ţinutul Mlaştinilor

Personajele principale

Majid al Khalifa

–

şeicul tribului Al bu Muhammad de pe râul Majar

Falih bin Majid

–

fiul lui Majid; trăia pe râul Wadiya

Abd al Wahid

–

fiul lui Falih

Khalaf

–

fratele lui Falih

Muhammad al Khalifa

–

fratele lui Majid; trăia la Majar

Abbas

–

fiul lui Muhammad

Hamud al Khalifa

–

fratele lui Majid; trăia la Majar

Hatab

–

fiul lui Hamud; trăia pe râul Wadiya

Dair

–

servitorul lui Falih şi cel care se ocupa de canoea acestuia

Abd ar Ridha

–

cafegiul lui Falih

Sadam bin Talal

–

reprezentantul lui Majid la Qabab

Sahain

–

un qalit (sau căpetenie) din tribul Feraigat; trăia la Bu Mughaifat

Jasim al Faris

–

şeicul tribului Fartus la Awaidiya

Falih

–

fiul lui Jasim

Daud

–

nepotul lui Jasim

Hashim

–

tatăl lui Daud; a executat o pedeapsă de zece ani în închisoare pentru crimă

Maziad

–

şeicul tribului El Essa

Abdullah

–

unchiul lui Maziad; reprezentantul lui la Saigal

Tahir

–

fiul lui Abdullah

Amara

–

unul dintre băieţii de pe canoea mea; trăia la Rufaiya

Sabaiti

–

unul dintre băieţii de pe canoea mea; trăia la Rufaiya

Yasin

–

unul dintre băieţii de pe canoea mea; trăia la Bu Mughaifat

Hasan

–

unul dintre băieţii de pe canoea mea; trăia la Bu Mughaifat

Thuqub

–

tatăl lui Amara

Naqa

–

mama lui Amara

Reshiq

–

fratele lui Amara; cultiva orez

Chilaib

–

fratele lui Amara; se îngrijea de bivoli

Hasan

–

fratele lui Amara; mergea la şcoală

Radhi

–

fratele lui Amara; copil mic

Matara

–

sora lui Amara

Badai

–

vărul lui Amara; nomad din tribul Feraigat

Radhawi

–

nomad din tribul Feraigat; nu se avea bine cu Badai

Hasan

–

fiul lui Radhawi; nu se avea bine cu Badai

Khalaf

–

fiul lui Radhawi; ucis de Badai

Prefaţă

Am trăit în Mlaştinile din sudul Irakului de la sfârşitul anului 1951 până în iunie 1958, uneori pe perioade de câte şapte luni. Anul 1957 a fost singurul în care nu am mers acolo. Deşi călătoream aproape permanent, aceasta nu este propriu-zis o carte de călătorie, deoarece regiunea în care am călătorit era limitată. Nici nu se pretinde a fi un studiu amănunţit despre oamenii mlaştinilor în mijlocul cărora am trăit, căci nu sunt antropolog, de fapt, nu sunt nici un fel de specialist. Am petrecut aceşti ani în Mlaştini pentru că mi-a plăcut acolo. În tot acest timp, am trăit printre oamenii mlaştinilor ca unul de-ai lor şi de-a lungul anilor am ajuns, inevitabil, să le cunosc foarte bine obiceiurile. Am încercat, din amintiri şi ajutat de jurnalele mele, să redau o imagine a Mlaştinilor şi a oamenilor care trăiesc acolo. Schimbările politice recente din Irak au închis această regiune pentru vizitatori. În curând, probabil că Mlaştinile vor fi asanate; când se va întâmpla asta, va dispărea un mod de viaţă care dăinuie de mii de ani.

Mlaştinile acoperă cam şase mii de mile păstrate din regiunea din jurul oraşului Qurna, unde se unesc Tigrul şi Eufratul, la nord de Basra, formând braţul Shatt al-Arab. Există o zonă mlăştinoasă permanentă, unde vegetaţia predominantă este qasab (Phragmites communis), o zonă mlăştinoasă sezonieră, acoperită în majoritate cu papură (Typha angustata) care se usucă toamna şi iarna, şi o zonă mlăştinoasă temporară, în care apa se revarsă doar în timpul inundaţiilor şi care este năpădită apoi de o specie de rogoz (Scirpus brachyceros). Această regiune poate fi uşor împărţită în Mlaştinile de Est, aflate la est de Tigru, Mlaştinile Centrale, la vest de Tigru şi la nord de Eufrat, şi Mlaştinile de Sud, la sud de Eufrat şi la vest de Shatt al-Arab. Există de asemenea o mlaştină permanentă mai jos de Shatra, pe braţul Shatt al-Gharraf, un canal care se desparte de Tigru la Kut şi se îndreaptă spre sud-vest în direcţia oraşului Nassiriya, o mlaştină sezonieră pe câmpiile aflate la nord-est de Amara, unde se revarsă Tibul şi Duarijul, apa curgând de pe înălţimile subalpine iraniene, după care se dispersează, şi o mică mlaştină sezonieră în ţinutul Al bu Daraj, la 15 mile nord de Amara, la vest de Tigru. În toiul sezonului inundaţiilor, suprafeţe mari din deşertul de lângă Mlaştini sunt acoperite de bălţi care variază ca mărime în fiecare an, dar care se pot întinde pe o distanţă de peste două sute de mile de la periferia oraşului Basra, aproape până la Kut. Când apele se retrag, cea mai mare parte a acestei suprafeţe inundate se transformă din nou în deşert.

Primăvara, zăpada topită de pe munţii înalţi din Iran şi Turcia face ca Tigrul şi Eufratul să se reverse şi Mlaştinile sunt rezultatul revărsării şi dispersării seculare ale acestor două cursuri de apă. Apa din Mlaştinile de Est şi Centrale provine din Tigru, iar 80% din apa din dreptul oraşului Bagdad se dispersează în ele. Eufratul însuşi se dispersează mai jos de Nassiriya prin numeroase canale, apele sale curgând treptat în Haur as Sanaf şi de acolo în Shatt al-Arab, pe canalul Qarmat Ali, la câteva mile mai sus de Basra. Vechiul canal dintre Suq ash Shuyukh şi Qurna încă este numit Eufrat, dar de fapt apa acestuia s-a revărsat peste malul drept al Tigrului. Până de curând se credea că Tigrul şi Eufratul se vărsau separat în Golful Persic şi că acumularea aluviunilor a împins treptat linia coastei tot mai spre sud. Teoria actuală, avansată pentru prima oară de dr. M. Lees şi de N.L. Falcon în 1952, susţine că greutatea aluviunilor acumulate provoacă o tasare a suprafeţei solului şi că, prin urmare, linia coastei a rămas, în mare, neschimbată din timpurile biblice. Pe Tigru, inundaţiile anuale ating apogeul în luna mai, pe Eufrat, o lună mai târziu. Începând cu luna iunie, ambele cursuri de apă încep să scadă şi ating cel mai mic nivel în septembrie şi octombrie. În noiembrie există de obicei o uşoară creştere, care se accentuează în cursul iernii, şi pot să apară scurte inundaţii subite iarna şi primăvara.

Regiunea pe care am ajuns s-o cunosc cel mai bine, poate pentru că de acolo am început, este cea a Mlaştinilor Centrale. De fapt, mă simţeam ca acasă. De-a lungul anilor cred că am vizitat aproape fiecare aşezare, oricât de mică, şi pe majoritatea le-am vizitat de mai multe ori. Când am făcut rost de o canoe, băieţii care m-au însoţit erau de acolo. Acceptat de ei, am fost acceptat şi de ceilalţi membri ai tribului lor. Ei au rămas cu mine tot timpul şi satele lor erau bazele la care mă întorceam după expediţii. Am călătorit aproape la fel de mult şi în Mlaştinile de Est, dar pe oamenii de acolo nu i-am cunoscut atât de bine. Am rămas un străin, deşi bine-venit datorită ajutorului medical pe care li-l puteam oferi. Din Mlaştinile de Sud am văzut doar foarte puţin.

Îi sunt extrem de recunoscător lui John Verney pentru tot ajutorul şi sfaturile pe care mi le-a oferit în scrierea acestei cărţi în lunile în care am fost cu el la Florenţa. A citit manuscrisele succesive cu o răbdare infinită şi a adus multe îmbunătăţiri. Doresc să le mulţumesc, de asemenea, lui Val ffrench Blake şi George Webb pentru numeroasele sugestii valoroase şi pentru amabilitatea lor de a citi şi a corecta variantele de lucru ale manuscrisului. Graham Watson m-a încurajat să scriu cartea şi, în plus, mi-a oferit multă susţinere şi sfaturi. Datorez mulţumiri şi lui K.C. Jordan, care a desenat hărţile, firmei lui James Sinclair din Whitehall, care a acordat întotdeauna multă atenţie developării şi tipăririi fotografiilor mele, personalului de la Muzeul de Istorie Naturală şi multor altora care m-au ajutat cu informaţii.

W.T.

Irak

1

O privire asupra Mlaştinilor

Călăriserăm toată ziua pe o câmpie netedă şi de sub copitele cailor se ridica praful, înecându-ne. Aşa cum se întâmpla adesea, nu plouase de mult, iar plantele care răsăriseră zăceau pleoştite pe solul crăpat. Nu exista nici o tufă sau măcar o stâncă pentru a o folosi drept punct de reper ca să ne măsurăm înaintarea lentă spre linia orizontului. Şeile noastre, modelul arab obişnuit, erau tari ca scândura. Scara şeii, fiind atârnată mult spre spate, ne silea să stăm aplecaţi în faţă, sprijinindu-ne pe partea interioară a coapselor, care din acest motiv ni se apăsau de oblâncul înalt, precum cel de la şeile cowboy-ilor. De fapt, mi-a trecut prin cap că şaua americană a fost probabil derivată din nişte şei ca acestea, arabii introducând modelul în Spania, iar spaniolii ducându-l în Lumea Nouă.

Lăsam caii la pas, deoarece însoţitorul meu nu mai călărise până atunci. Era Dugald Stewart, viceconsulul britanic la Amara. Deşi avea doar 29 de ani şi avea în mod evident foarte multe calităţi, susţinea că nu are nici o ambiţie în afară de a-şi încheia cariera în calitate de consul la Split, unde putea să vâneze păsări sălbatice în voie. Am povestit de Eton, aşa cum fac absolvenţii acestei şcoli. Fusese un elev foarte bun şi, cu toate că avea un picior schilodit, a cărui stare fusese înrăutăţită de două operaţii, câştigase multe premii sportive pentru şcoală, pe când eu, cu două picioare zdravene, nu reuşisem să obţin nici unul.

Am înnoptat împreună cu cei din tribul Bazun, dormind pe pământ, în cortul pentru oaspeţi al şeicului, după un ospăţ cu orez şi carne de oaie. În afară de faptul că era sprijinit pe 11 stâlpi şi că era mult mai mare, adăpostul nostru nu era diferit de celelalte corturi negre din piei de capră ridicate peste tot în jur. Deschise pe o latură, toate erau îndreptate cu faţa în aceeaşi direcţie şi majoritatea aveau priponiţi lângă ele un cal sau doi. În jurul fiecărui cort şi, adesea, şi înăuntru se îngrămădeau numeroase oi şi capre. Le urmărisem cum erau mânate spre tabără la apusul soarelui de flăcăii care le scoseseră la păscut, fiecare turmă mişcându-se într-un nimb de praf auriu. Toată noaptea, peste behăitul lor se mai auzea din când în când lătratul câinilor.

Mă îndreptam spre sud din Kurdistanul irakian, unde mersesem pentru a încerca să regăsesc liniştea sufletească pe care o cunoscusem în deşerturile din sudul Arabiei. Trăisem acolo printre beduini timp de cinci ani şi străbătusem cu ei zece mii de mile printr-un ţinut în care nu ajunsese niciodată vreo maşină – până când companiile de prospecţiuni, avangarda progresului modern, au început să sosească în căutare de petrol.

În Kurdistanul irakian, pe care voisem mereu să-l vizitez, străbătusem călare ţinutul de la un capăt la altul, însoţit doar de un tânăr servitor kurd. Peisajul era sălbatic şi frumos, iar kurzii care trăiau acolo purtau încă minunatele veşminte tribale – turbane cu ciucuri şi pantaloni largi, veste scurte şi brâie, de toate culorile şi modelele –, cu pumnale, revolvere şi banduliere ornamentate, pline cu cartuşe. Dormisem în sate construite în terase care îmbrăţişau versanţii munţilor, unde casele cu acoperiş plat se înălţau de pe acoperişurile de dedesubt, şi în corturile negre ale nomazilor de pe crestele golaşe, unde iarba era smălţată cu flori de genţiană şi rămâneau troiene de zăpadă cât era vara de lungă. Urmasem cursul râurilor vijelioase prin păduri de stejar unde urşii se ospătau prin desişuri şi mă uitasem în jos la o turmă de ibecşi, care şerpuia de-a lungul peretelui de stâncă înalt de trei mii de picioare, în timp ce pe cer se roteau imenşi vulturi pleşuvi suri, cu vântul şuierându-le prin aripi. Văzusem splendoarea primăverii kurde, pereţii văilor acoperiţi de anemone şi munţii stacojii de atâtea lalele. Mă înfruptasem cu struguri, proaspăt culeşi şi încălziţi de soare sau răciţi într-un pârâu din apropiere.

Însă, după ce văzusem Kurdistanul irakian, nu mai doream să mă întorc acolo. Călătoriile erau prea limitate, semănau cu vânătoarea într-o pădure cu căprioare din munţii Scoţiei. Dincolo de acest pârâu era Turcia, dincolo de acea cumpănă a apelor se afla Iranul, unde aşteptau poliţişti în uniforme la trecători, cerând să le prezint vize pe care eu nu le aveam. Ajunsesem cu 50 de ani prea târziu. Cu o jumătate de secol înainte, aş fi putut să merg spre nord prin Rowunduz până la Urumieh şi mai departe, până la Van, şi singurele piedici efective ar fi fost tâlharii şi triburile care se războiau între ele. După cum zicea lumea, Mlaştinile către care mă îndreptam acum acopereau o suprafaţă mai mică decât Kurdistanul irakian, dar erau o lume în sine, nu o bucăţică dintr-o lume mai mare, la care nu mi se permitea accesul. În plus, fiindcă îmi plăceau arabii, probabil că nu aveau să-mi placă niciodată cu adevărat kurzii. Deşi peisajul mă atrăgea, oamenii nu prea îmi erau pe plac. Ce e drept, eram limitat de faptul că nu le vorbeam limba, însă, chiar dacă aş fi vorbit-o, simţeam că tot nu mi-ar fi plăcut de ei. Cum pentru mine oamenii sunt mai importanţi decât locurile, am decis să mă întorc la arabi.

A doua zi, am pornit din nou călare, de astă dată spre sud, către Mlaştini, pe câmpia care rămânea schimbată, oprindu-ne la amiază la nişte corturi ca să mâncăm şi să schimbăm caii. Dugald a primit un armăsar sur splendid, dar nărăvaş. Când am protestat, spunând că nu îl va putea stăpâni, şeicul s-a gândit, cu siguranţă, că voiam să-l călăresc eu şi a zis că îl cumpărase pentru „consul”. Un pic mai târziu, Dugald a împuns fără să vrea calul cu călcâiul şi animalul a luat-o la goană. Ca să se salveze, Dugald a lăsat frâiele şi s-a apucat zdravăn cu ambele mâini de oblânc. Însoţitorii noştri au pornit în galop în urmărirea sa, însă, dându-mi seama că aşa nu vor face decât să întărâte şi mai mult animalul, le-am strigat să se oprească. Dugald pierduse deja ambele scări ale şeii. Părea doar o chestiune de timp până când avea să cadă. Pământul era tare şi m-am temut că va fi un accident groaznic, însă după vreo două mile calul s-a oprit epuizat, cu Dugald încă agăţat de şa. Când l-am ajuns din urmă, descălecase şi îşi privea mâinile. Palmele îi erau zgâriate de cuiele ornamentale de pe oblânc.

— Acum al naibii să fiu de n-o să merg pe jos, a anunţat el şi nici una dintre asigurările noastre că aveau şi cai blânzi nu l-a făcut să se răzgândească şi să mai încalece pe vreunul dintre ei.

Soarele era încă sus pe cer. Tot pământul fusese inundat, iar acum era străbătut de crăpături adânci. În timp ce şeicul nu mai contenea să-l tot bodogănească, Dugald mergea clătinându-se şi şchiopătând:

— Of, pentru numele lui Dumnezeu, fă-l să tacă, m-a implorat el.

Soarele a asfinţit şi încă nu era nici urmă de Mlaştini, nici de satul către care ne îndreptam. Se întunecase când am văzut nişte lumini mişcându-se în depărtare. Cei din tribul Bazun îl preveniseră pe Maziad bin Hamdan, şeicul tribului Al Essa, să ne aştepte, iar acesta trimisese la asfinţit un grup să ne caute. Ne-au condus la tabăra şeicului de la marginea Mlaştinilor. Dincolo de corturi, mai degrabă simţeam decât vedeam apa.

A ieşit să ne întâmpine Maziad însuşi. Un bărbat scund şi îndesat, dar foarte semeţ, crea instantaneu impresia de demnitate şi autoritate. Cortul pentru oaspeţi, iluminat de un felinar, era plin de bărbaţi, majoritatea înarmaţi cu puşti. S-au ridicat în picioare când am intrat. Maziad ne-a condus în faţa vetrei. În timp ce eram serviţi cu cafea şi ceai, Maziad ne-a întrebat dacă suntem bine, sănătoşi şi cum am călătorit. Toţi stăteau nemişcaţi şi semeţi şi nimeni altcineva nu mai scotea vreun cuvânt. Ne aflam în prezenţa arabilor deşertului, care sunt întotdeauna ceremonioşi în public şi conştienţi de propria demnitate. În cele din urmă am mâncat, parcă după ore întregi, dintr-un platou imens plin cu un morman de orez şi carne de oaie. Nu era o mâncare rafinată, însă arabii apreciază mai degrabă cantitatea decât calitatea. Noi am mâncat primii, împreună cu nişte bătrâni, şi, de îndată ce am terminat toţi, Maziad i-a chemat pe alţii, strigându-i pe nume, să ne ia locurile. El, care era gazdă, a rămas în picioare până când am terminat toţi. Mâncau pe rând şi, când a terminat şi ultimul, i-a chemat înăuntru pe copii, care aşteptau în cort în întuneric. Cel mai mic, gol-puşcă, trebuie să fi avut cel mult 3 ani. S-au îndopat cu orezul rămas şi au ronţăit oasele care fuseseră deja curăţate de carne. Apoi au strâns vasele, punând ce mai rămăsese în nişte boluri pe care le aduseseră cu ei. Oasele au fost aruncate la câini. Spre sfârşit, cafegiul a pus deoparte pe o farfurie o porţie mică. Atunci Maziad s-a tras un pic mai la o parte şi şi-a luat cina frugală, în timp ce noi am fost serviţi din nou cu ceai şi cafea. Ca gazdă, nu s-ar fi cuvenit ca el să mănânce până când nu termina şi ultimul dintre oaspeţii săi, iar a doua zi, la vremea mesei, l-am privit cum stătea în faţa cortului ca să se asigure că nu trecea nimeni pe lângă el fără să intre. De două ori pe zi, tăia câte o oaie pentru oaspeţii săi, care puteau fi o sută. Aceste triburi de păstori păstrau încă obiceiurile şi îi judecau pe alţii după standardele pe care le aduseseră cu ei din deşerturile Arabiei.

În anii care au urmat, m-am întors de multe ori în cortul pentru oaspeţi al lui Maziad şi am vizitat multe alte tabere ale tribului său. În cele mai groaznice luni de vară, plecam din Mlaştini, împrumutam nişte cai şi umblam pe la triburile de păstori. Am ajuns să cunosc cea mai mare parte dintre acestea – Bani Lam, Bazun, El Essa, Al bu Salih şi altele. Unele treceau graniţa primăvara şi se deplasau spre nord, în munţii Iranului, unde iarba proaspătă era smălţată cu anemone colorate; altele o luau spre sud, ducându-se în Arabia Saudită şi la marginile Kuweitului pe perioada iernii, bărbaţii şi băieţii păscând oile şi caprele, în timp ce femeile în veşminte negre mânau măgarii încărcaţi cu corturi şi prăjini, covoare, aşternuturi, mici cufere din lemn, tuciuri, veselă şi ceainice. Adesea, îi vedeam mergând prin mirajul din depărtare, dincolo de o câmpie pustie ca marea.

După masă, Maziad ne-a condus într-o colibă din apropiere, construită cu grijă din stuf şi rogojini, unde au fost întinse pentru noi saltele şi cuverturi colorate, ca să dormim – o intimitate neaşteptată, pentru care eu şi Dugald am fost recunoscători. Toată noaptea, vântul rece a bătut dinspre apa neagră printre grinzi şi, pe jumătate adormit, am auzit valurile lovindu-se uşor de mal.

Când am ieşit, în faptul zorilor, am văzut în depărtare, peste imensa întindere de apă, un contur îndepărtat, negru pe fundalul răsăritului. Pentru o clipă, am avut o viziune cu Hufaidh, insula legendară, la care nici un om nu se poate uita fără să-şi piardă minţile; apoi mi-am dat seama că mă uitam la nişte stufărişuri imense. La picioarele mele era ancorată o ambarcaţiune zveltă, neagră, cu prova înaltă – canoea de luptă a şeicului, aşteptând să mă ducă în Mlaştini. Înainte de a fi construite primele palate la Ur, oamenii ieşiseră în lumina zorilor din astfel de locuinţe, lansaseră la apă o canoe ca aceasta şi plecaseră la vânătoare prin această zonă. Woolley descoperise locuinţele şi modele ale bărcilor lor îngropate adânc sub relicvele din Sumer, chiar mai adânc decât dovezile Potopului. Aici erau cinci mii de ani de istorie şi tiparul încă era neschimbat.

Amintirile acelei prime vizite în Mlaştini nu m-au părăsit niciodată: lumina focului pe un chip pe jumătate întors, ţipetele gâştelor, raţele coborând în zbor să se hrănească, glasul unui băiat care cânta undeva în întuneric, canoe care se deplasau în şir pe un canal, soarele care apunea, stacojiu, prin fumul stufărişului arzând, canale înguste care şerpuiau spre inima Mlaştinilor. Un bărbat gol cu un trident în mână într-o canoe, case din trestie construite pe apă, bivoli negri, şiroind de apă, care arătau de parcă apăruseră din mlaştină odată cu primul petic de pământ uscat. Stele reflectate în apa neagră, orăcăitul broaştelor, canoe care se întorceau acasă în prag de seară, pace şi continuitate, liniştea unei lumi care nu a cunoscut niciodată vreun motor. Tânjeam din nou să iau parte la această viaţă şi să nu mai fiu doar un simplu spectator.

2

Înapoi la marginea Mlaştinilor

Şase săptămâni mai târziu, călătoream pe un braţ al Tigrului spre Ţinutul Mlaştinilor într-o canoe acoperită cu un strat de smoală, în care intra apa; eram împreună cu doi arabi care vâsleau. Unul dintre ei era un bătrân sfrijit, îmbrăcat într-o cămaşă peticită de o culoare nedefinită, care îi ajungea până la jumătatea pulpelor. Celălalt, un băiat scund şi îndesat, de 15 ani, cu privirea crucişă, purta o jachetă europeană peste o cămaşă albă nouă, băgată în curea ca să nu o târâie pe jos. Amândoi purtau acoperăminte pentru cap de felul celor folosite în general de membrii triburilor şiite din sudul Irakului, un pătrat cu latura de trei picioare, cu un model ca o reţea neagră pe un fundal cândva alb. Neavând cu ce să şi le lege pe cap, îşi răsuciseră materialul împăturit în triunghi în jurul capului. Bătrânul şedea pe prova înălţată. Eu stăteam pe fundul canoei, la picioarele lui, cu picioarele încrucişate pe o bucată de rogojină şi cu bagajul în faţa mea. Acesta consta în două cutii negre din tablă, una plină cu medicamente, cealaltă cu cărţi, filme, cartuşe şi mărunţişuri. Deasupra cutiilor, o desagă de şa kurdă, ţesută în culori vii, era plină cu pături şi haine de schimb. De ea erau rezemate, într-o husă din pânză, puşca mea de vânătoare şi o puşcă Rigby de calibrul 275 mm.

Râul avea vreo 30 de yarzi lăţime, curentul era rapid şi apa în mod evident adâncă. Vârfurile degetelor atingeau apa când mă ţineam de marginile bărcii. O briză puternică sufla în susul râului, stârnind valuri mici, care mă stropeau şi pe mine, şi bagajele. Stăteam nemişcat, convins că şi cea mai mică mişcare a mea ne-ar răsturna. Cei doi arabi se mişcau însă degajat, fără să perturbe niciodată echilibrul canoei.

Băiatul s-a oprit din vâslit, s-a răsucit şi s-a ghemuit pe vine ca să se adăpostească în timp ce îşi aprindea o ţigară. Bătrânul s-a ridicat în picioare, uitându-se după un prieten care lucra la câmp. De pe fundul canoei, eu nu vedeam nimic în afară de malurile abrupte, înalte de trei-patru picioare. Acestea se intersectau din loc în loc cu canale de irigaţie de diverse mărimi, care se desprindeau din cursul principal al râului şi erau încununate de tufe cu ţepi, de un verde-albăstrui prăfuit şi înalte de două-trei picioare. Broaşte-ţestoase se târau de pe stâncile de pe maluri şi cădeau cu un plescăit în apa opacă, maronie. Unele aveau o formă plată, cu carapacea moale, lată de până la două picioare, care se ondula la margini în timp ce se deplasau; altele, mai mici, semănau cu ţestoasele obişnuite. Pescari cenuşii stăteau suspendaţi în aer susţinuţi de bătăile rapide ale aripilor înainte de a se scufunda în apă, deasupra noastră se roteau pui de ulii, iar din când în când de pe terenurile cultivate de dincolo de maluri se înălţa cu larmă câte un stol de ciori. Un aer prăfos estompa nuanţa cerului şi totul avea o culoare pământie, maro-gălbuie.

Am trecut pe lângă o mică aşezare de colibe din stuf, cenuşii precum stogurile de paie bătute de intemperii, unde nişte femei cu veşminte cernite spălau vase la marginea apei, în mijlocul unei flote de canoe negre trase pe malul noroios. Dintr-o colibă a ieşit un bărbat şi cel mai vârstnic dintre arabii mei i-a strigat un salut, Salam alaikum („Pacea fie cu tine”). Bărbatul a răspuns Alaikum as salam („Cu tine fie pacea”) şi a adăugat: Filhu („Opriţi-vă să mâncaţi”). Noi i-am răspuns: Kafu, Allah yahafadhak („Am mâncat, Dumnezeu să te aibă în pază”). Vreo şase câini au alergat de-a lungul malului pe lângă noi, lătrând şi arătându-şi colţii isteric, până când au fost opriţi de un şanţ prea lat ca să-l poată sări.

Plecasem din Amara în dimineaţa aceea, în prima săptămână a lui februarie 1951, şi tocmisem canoea la Majar al Kabir ca să mă ducă cinci mile în aval, până la casa lui Falih bin Majid de la marginea Mlaştinilor. Tatăl lui, Majid al Khalifa, era unul dintre cei doi şeici importanţi din tribul Al bu Muhammad, care numără 25.000 de războinici. Speram să petrec câteva luni în Ţinutul Mlaştinilor şi Dugald Stewart îmi spusese că Falih ar fi cel mai potrivit să mă ajute.

Ghemuindu-mă incomod pe fundul canoei, mă uitam cu speranţă înainte la fiecare cot al râului ca să văd dacă se zăreau Mlaştinile, însă râul maroniu străbătea o interminabilă câmpie netedă ca-n palmă.

După încă un cot, râul s-a bifurcat. Un şir de locuinţe din stuf bine construite dădeau spre cursul principal. Pe terenul din spate se înălţa o casă din cărămidă cu un singur nivel, cu acoperişul plat, ca un fort. Însă cel mai mult mi-a atras atenţia o construcţie boltită, ca un butoi, cu acoperiş din rogojini de culoarea mierii. La fiecare capăt, patru stâlpi conici întrerupeau linia acoperişului. Construcţia era amplasată pe promontoriul dintre cele două braţe ale râului.

— Mudhif-ul (casa de oaspeţi) şeicului Falih, a spus bătrânul.

Un băieţandru care stătea în prag a intrat şi peste o clipă au ieşit mai mulţi bărbaţi, care au aşteptat să cobor din barcă.

— Şeicul Falih, a zis bătrânul, arătându-mi un ins îndesat care purta o pelerină cafenie, frumos ţesută, peste o tunică dintr-un material greu, închis la culoare.

Băiatul a sărit cu îndemânare pe uscat când vârful canoei a atins malul şi a ţinut-o până când aceasta a ajuns paralel cu ţărmul. Apoi a coborât şi bătrânul, s-a dus la Falih şi i-a sărutat mâna, zicând:

— Un englez de la Amara, Ya Muhafadh („O, protectorul”).

Falih s-a uitat în jos la mine şi a spus:

— Bun venit.

Avea un chip ce exprima forţă şi virilitate, bine ras, cu o mustaţă tunsă, cu sprâncene negre, stufoase, care aproape că se uneau deasupra unui nas cărnos, proeminent. Faţa îi era încadrată de faldurile unui acoperământ tradiţional pentru cap, alb cu negru, fixat cu un şnur negru şi gros. Când m-am ridicat, canoea s-a clătinat şi apa s-a revărsat peste copastie.

— Aşteaptă o clipă, mi-a zis Falih, după care li s-a adresat bărbaţilor care mă aduseseră. Hai, repede. Ajutaţi-l.

A întins o mână puternică pentru a mă trage pe mal, repetând:

— Bun venit.

Întorcându-se spre un bărbat de lângă el, i-a poruncit:

— Îngrijeşte-te să fie aduse lucrurile englezului în mudhif.

Apoi m-a condus spre uşă, zicând:

— Binevoieşte să intri. Simte-te ca acasă.

Scoţându-mi pantofii, am trecut printre stâlpi. Fiecare stâlp de opt picioare era format dintr-o legătură de trestii uriaşe, tulpinile curăţate fiind legate atât de strâns laolaltă, încât suprafaţa era netedă şi lustruită.

În sala cea mare era un miros acru de fum şi era semiîntuneric, după soarele strălucitor de afară. Nişte siluete neclare stăteau în picioare de-a lungul pereţilor.

— Salam alaikum! le-am strigat eu.

— Alaikum as salam, au răspuns într-un glas.

Noi ne-am aşezat pe nişte covoraşe în culori ţipătoare întinse peste rogojini şi ceilalţi s-au aşezat de-a lungul pereţilor. Cei care aveau puşti le-au lăsat jos, în faţa lor. Am observat două covoraşe vechi, frumoase, albastre cu auriu, undeva mai încolo, care îşi pierduseră locul de onoare în favoarea celor moderne pe care stăteam noi. Lângă peretele opus era un cufăr din lemn şi lângă intrare era un ulcior mare din lut poros, plin cu apă, sprijinit într-un cadru din lemn. Nu exista altă mobilă. Vatra se afla la o treime din lungimea încăperii, pe mijloc. Acolo, lângă un foculeţ, erau aranjate o duzină de ibrice pentru cafea, cel mai mare înalt de vreo două picioare. Potrivit obiceiului arab, în el era deşertat zaţul de la de cafelele anterioare, lichidul decolorat fiind folosit pentru a umple celelalte vase. Cafeaua proaspătă, fiartă în vasul cel mai mic, era preparată întotdeauna când sosea un oaspete important. Un bătrân cu cămaşă albă, singura persoană în afară de mine care nu purta o pelerină, se ocupa cu pregătirea ei în conformitate cu un ritual străvechi. De îndată ce a prăjit boabele, le-a măcinat într-un mic mojar de bronz, bătând un anumit ritm în timp ce făcea asta. Acest sunet plăcut era un semn că în casa de oaspeţi a şeicului se servea cafea şi o invitaţie pentru orice bărbat care îl auzea de a veni să participe. Apoi, ţinând ibricul în mâna stângă şi în dreapta două mici boluri de porţelan, doar cu puţin mai mari decât păhărelele pentru ouă fierte, a turnat câteva picături în ceaşca de deasupra şi i-a oferit-o lui Falih, care i-a spus să mă servească mai întâi pe mine. Eu, la rândul meu, am refuzat. Însă, când Falih a insistat, am băut din cafea în timp ce bătrânul îi turna lui în cealaltă ceaşcă. Cafeaua era tare şi amară. Cunoscând obiceiul arab, am acceptat trei ceşti înainte de a scutura uşor ceaşca pentru a arăta că am băut destul. Cafegiul a trecut încet de la unul la altul, servindu-i pe ceilalţi în ordinea importanţei lor. Mie şi lui Falih, precum şi celor doi bărbaţi care mă aduseseră cu canoea ni s-a dat şi ceai, negru şi dulce, în nişte pahare mici, înguste la mijloc, cu margine aurită. Fiul cel mare al lui Falih, un puşti de 16 ani, a intrat în sală. Avea nasul mare, ca tatăl său, dar o faţă mai îngustă, mai lipsită de hotărâre. Falih mi l-a prezentat drept „slujitorul dumitale”, spunându-i să se ocupe de masa de prânz.

— Sunt ruşinat că nu-ţi ofer o masă cum se cuvine, însă ai venit neanunţat, mi-a zis. Iartă-mă, dar sper că ai prefera să mănânci ceea ce este gata decât să aştepţi să tăiem o oaie, căci trebuie să-ţi fie foame după aşa o călătorie lungă.

Printre arabi, tăcerile lungi în conversaţiile dintre gazdă şi oaspete nu sunt niciodată stânjenitoare. Falih m-a întrebat de două-trei ori: „Ce mai faci?”, iar eu i-am dat răspunsul cuvenit: „Lăudat fie Domnul”. De asemenea, m-a întrebat de câteva ori: „Ai călătorit bine?”, iar eu i-am răspuns: „Am călătorit bine, lăudat fie Domnul”. În rest, nimeni din încăpere nu a vorbit. După un timp, el şi-a reluat treburile din dimineaţa aceea, căci aceste mudhif-uri nu erau doar nişte case de oaspeţi, ci şi săli de audienţă, unde şeicii stăteau în fiecare dimineaţă şi seară, desfăşurându-şi activităţile de administrare a proprietăţilor şi de soluţionare a conflictelor dintre membrii triburilor lor.

Câţiva şeici, precum Majid al Khalifa, tatăl lui Falih, deţineau proprietăţi mari care le aduceau sute de mii de lire anual. Cândva, pământul aparţinuse triburilor, iar un şeic rămânea la conducere numai atât timp cât tribul său voia să-l urmeze, însă în ultimii ani şeicii dobândiseră, practic, posesia asupra lor. Acum, printre triburile care nu mai erau nomade, ei deveniseră proprietari de pământ, în vreme ce membrii triburilor lor erau reduşi la statutul de lucrători care cultivau câmpurile în schimbul unei cote din recoltă şi fără vreo garanţie că îşi vor păstra lotul. Teoretic, tot pământul din provincia Amara aparţinea statului, care li-l dădea în arendă şeicilor. Însă aceştia îşi plăteau impozitele şi îl considerau al lor, iar atât timp cât erau puternici, nimeni nu le punea la îndoială titlul de proprietari.

Deşi se presupunea că şeicii nu mai aveau puteri judecătoreşti, puţine cazuri ivite între membrii triburilor (în afară de crimă – şi nici aceasta întotdeauna) ajungeau în instanţele statului. Membrii triburilor preferau arbitrajul şeicilor pe care îi cunoşteau jurisdicţiei unor funcţionari cu care nu aveau nimic în comun şi, până la urmă, guvernul se mulţumea în general să-i lase în pace.

Falih s-a ocupat de tot felul de cazuri. A poruncit să fie întărit un mal înainte de a creşte apele râului, a dezbătut atribuirea unui teren pentru apropiata recoltare a orezului şi a avertizat un bărbat să-şi plătească dijma din recoltă, plată neefectuată încă. Însă, pentru că-mi era greu să înţeleg dialectul, eu studiam chipurile celor din faţa mea, frapat de diferenţa dintre trăsăturile lor cam din topor şi cele fin conturate ale beduinilor din Arabia – diferenţa dintre un cal de înhămat la căruţă şi unul pursânge. Dar era greu să-ţi faci o părere despre ei în asemenea condiţii. Fiecare bărbat stătea liniştit, înfăşurat în pelerină, cu acoperământul pentru cap încununat de şnurul gros şi negru care o fixa, aşa cum se purta prin părţile acelea. Mi s-au părut un neam blajin şi mucalit, gata să accepte disciplina, dar bănuiam că puteau fi deopotrivă încăpăţânaţi şi iuţi la mânie atunci când erau stârniţi.

Mudhif-ul, pe care mai târziu l-am măsurat, avea 60 de picioare lungime, 20 de picioare lăţime şi 18 înălţime, însă dădea impresia că este mult mai mare, mai ales atunci când am intrat prima oară în el. Acoperişul era sprijinit pe 11 arce în formă de potcoavă. La fel ca stâlpii de la intrare, acestea erau făcute din tulpinile unor trestii uriaşe, strâns legate laolaltă, şi aveau o circumferinţă de nouă picioare la bază şi de 2,5 picioare la vârf. Am descoperit că trestiile astea puteau să crească până la o înălţime de 25 de picioare. Pentru a completa cadrul, alte mănunchiuri de stuf, îmbinate astfel încât să semene cu nişte cabluri de doi inchi, erau legate, unul peste altul, pe toată lungimea construcţiei în partea exterioară a arcelor. Contrastul dintre această întăritură orizontală şi forma arcelor verticale forma un model extraordinar privit din interior. Peste acoperiş erau suprapuse rogojini din stuf, asemănătoare cu cele de pe jos şi cusute de grinzi în aşa fel încât grosimea era împătrită. Laturile încăperii erau de un auriu pal, dar tavanul era înnegrit de fum până la un castaniu închis şi dădea impresia că a fost lăcuit.

Supravegheaţi de fiul lui Falih, şi-au făcut apariţia mai mulţi servitori care au aşezat dinaintea noastră o rogojină rotundă, cu diametrul de vreo cinci picioare, împletită din papură moale. Pe aceasta au aranjat o tavă rotundă plină cu orez, vase cu tocană de legume, trei pui prăjiţi, un peşte la grătar şi curmale, precum şi farfurii cu un fel de cremă din lapte, ouă, zahăr şi arome, castroane cu lapte bătut şi ulcioare cu sorbet. Mai toată lumea părăsise deja mudhif-ul. Mă aşteptasem să rămână, deoarece în general arabii din triburi se strâng când se serveşte masa, dar mai târziu am aflat că în aceste părţi numai şeicii din triburile nomade îşi deschid corturile pentru toată lumea. Ceilalţi, în afară de ocaziile speciale, se aşteptau ca slujitorii lor să mănânce singuri şi găzduiau numai călători care veneau de departe. Acum, în afară de mine şi de vâslaşii mei, au rămas ca oaspeţi doar trei bătrâni.

Falih şi fiul său au mâncat cu noi. Un servitor a adus un lighean şi o cană şi, pe rând, ne-am spălat pe mâini. Apoi Falih a zis:

— Veniţi, simţiţi-vă ca acasă.

Aplecându-se, a turnat o strachină de tocană peste orez. A rupt un pui cu mâinile, punând o bucată mare pe o farfurie care fusese adusă special pentru mine împreună cu o lingură şi o furculiţă. Cum ceilalţi mâncau din blide cu mâna dreaptă, am făcut şi eu la fel.

— Foloseşte furculiţa şi lingura, o să-ţi fie mai uşor, mi-a zis Falih imediat.

Însă eu i-am spus că mâncam cu mâinile de mulţi ani şi eram foarte obişnuit cu obiceiurile arabe, la care el mi-a răspuns:

— Atunci eşti de-ai noştri.

După ce am terminat, ne-am spălat din nou şi ni s-au servit cafea şi ceai.

Băgând de seamă că Falih se tot uita la puşca mea, i-am întins-o şi l-am întrebat ce crede despre ea, căci toţi membrii triburilor sunt pasionaţi de arme. A cântărit-o în palme, a ochit şi a exclamat:

— Asta da puşcă!

Avea dreptate; apoi şi-a manifestat obişnuita curiozitate a arabilor, întrebându-mă cât a costat. În cele din urmă, aşa cum sperasem, m-a întrebat ce planuri am şi i-am spus că voiam să merg în Ţinutul Mlaştinilor ca să-i văd pe madani.

— Asta nu e greu, o să te trimit la Qabab. E un sat mare din inima Mlaştinilor, de unde a fost adus stuful pentru acest mudhif. Tatăl meu, şeicul Majid, are acolo un reprezentant şi, dacă vrei să rămâi peste noapte, are o casă bună. La Qabab vei vedea cum trăiesc madanii; nimic altceva decât bivoli, stuf şi apă. Nu se poate merge decât cu canoea pe acolo. Nu există nici un petic de uscat. Sunt raţe, dacă vei vrea să vânezi.

I-am mulţumit, dar i-am explicat că speram să petrec mai multe luni cu madanii.

— Qababul e în regulă; Sadam are un mudhif, însă madanii trăiesc precum bivolii lor, a continuat el. Casele lor sunt pe jumătate sub apă, pline de ţânţari şi purici. Dacă vei încerca să dormi în una dintre ele, probabil că o să te pomeneşti călcat pe faţă de bivoli în timpul nopţii. Madanii sunt oameni săraci; nu au mâncare ca lumea; mănâncă numai orez şi lapte. E mult mai bine să stai aici, unde poţi să vizitezi Mlaştinile de câte ori ai chef. Pot să aranjez să te simţi confortabil; locul ăsta e al dumitale cât timp doreşti. Am bărci şi oameni care să te ducă oriunde vrei să mergi. Petrece-ţi nopţile aici şi zilele în Mlaştini. Aşa ar fi înţelept.

I-am spus că petrecusem deja câteva zile în Mlaştini cu consulul de la Amara în anul precedent. Acum venisem din nou deoarece mă interesau madanii şi voiam să-i cunosc mai bine, lucru pe care puteam să-l fac numai trăind printre ei.

— Am călătorit toată viaţa în locuri sălbatice şi sunt obişnuit cu lipsa de confort. Mi-am petrecut ultimii cinci ani în deşertul Rub al-Khali. A fost destul de greu, mi-era mereu foame şi sete. Măcar aici voi avea câtă apă vreau.

Falih a râs, spunând:

— Da, pe Dumnezeu, de apă n-o să duci lipsă, o să dormi în ea. Voi, englezii, sunteţi un neam ciudat! Pentru mine, o singură noapte în Mlaştini e de ajuns, când sunt nevoit să merg acolo cu treburi pentru şeic. Nu dorm acolo de plăcere. Oricum, rămâi la mine mâine şi voi organiza o vânătoare de mistreţi. O să te trimit la Qabab ziua următoare şi îi voi spune lui Sadam să aibă grijă de dumneata. În seara asta, poate ţi-ar plăcea să te plimbi cu mine pe câmpurile cultivate, să vedem dacă reuşim să împuşcăm nişte potârnichi. Acum o să te las să te odihneşti.

Sudul Irakului

— Ai împuşcat vreodată mistreţi? m-a întrebat Falih. Fii atent, sunt periculoşi. Chiar săptămâna trecută, unul a atacat şi a omorât un om nu departe de aici, în timp ce acesta se uita la culturile sale. Mă îndoiesc că vom vedea vreunul azi, însă ar trebui să găsim nişte potârnichi.

Mergeam în şir indian pe creasta unui mal de pământ care mărginea un canal de irigaţii lat şi ducea spre un crâng de palmieri, ce se profilau întunecaţi pe fundalul cerului. Acest dig artificial de pământ ne înălţa deasupra imensei câmpii aluvionare netede ca-n palmă care este sudul Irakului. Spre est, câmpia se întindea pe 100 de mile până la înălţimile subalpine iraniene, spre sud, pe 250 de mile până la mare, spre nord, pe 200 de mile până la Bagdad, iar spre vest se întindea până dincolo de Eufrat, unindu-se cu deşertul arab. Din când în când, trebuia să sărim peste câte un şanţ prin care apa era lăsată să curgă pe câmpurile aflate mai jos. O vreme, am mers pe sub palmieri, printr-o sălbăticie de mărăcinişuri dese ca o rogojină, de trei-patru picioare înălţime, apoi am ieşit în câmp deschis. Aici pământul era alunecos şi alb din cauza sării şi acoperit, în general, cu un soi de ştir. Am speriat câteva potârnichi negre, dar erau sălbatice şi nu am avut nici o şansă să le împuşcăm. La întoarcere, pe deasupra noastră au trecut trei raţe, zburând la mare înălţime dinspre Mlaştini. Falih a tras şi a nimerit una. L-am felicitat şi m-am întrebat dacă avusese noroc, dar am descoperit mai târziu că era un ţintaş foarte bun.

Am ajuns înapoi în sat pe înserat. În mudhif ardea o lampă, atârnată de tavan cu un cablu. Înăuntru stăteau aşezaţi vreo şase flăcăi. Falih şi-a spus rugăciunea de la asfinţitul soarelui cu faţa spre intrare, căci mudhif-ul era construit, ca întotdeauna, cu uşa spre Mecca. Musulmanii trebuie să se roage în zori, la prânz, după-amiază, la apusul soarelui şi din nou după două ore. Puţini oameni din aceste ţinuturi se rugau, iar cei care o făceau erau în general bătrâni. După ce şi-a terminat rugăciunile, Falih a cerut să se servească cina. A fost asemănătoare cu masa de mai înainte, exceptând faptul că în loc de pui prăjit era friptură de oaie şi tocana avea nişte carne. Curând după aceea, servitorii care strânseseră masa s-au întors cu saltele, perne mari şi cuverturi grele, căptuşite cu mătase verde, roşie sau galbenă. Doi dintre bătrâni încă nu plecaseră, urmând să rămână peste noapte. Falih i-a poruncit unui băiat să-şi ia puşca şi să rămână de pază până în zori, mi-a urat noapte bună şi s-a îndreptat spre clădirea din cărămidă în care locuia împreună cu familia sa.

Băiatul a stins lampa, a băut cafeaua rămasă şi s-a aşezat lângă foc, scormonind în el. Avea trăsături greoaie, mai degrabă mongole, tulburător de frumoase. Când unul dintre bătrâni a început să sforăie, a strigat la el ca să-l facă să înceteze. În cele din urmă, bătrânul s-a întors pe-o parte cu un mormăit, dar după câteva minute sforăia din nou. Băiatul mi-a zâmbit mânzeşte şi a spus:

— Bătrânii sforăie mereu.