© 2014 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-4674-6

ISBN PDF: 978-973-46-4675-3

ISBN print: 978-973-46-4455-1

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: © iStockphoto.com/megamix

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

EVGHENI IVANOVICI ZAMIATIN (1884-1937) s-a născut în Rusia, în oraşul Lebedian. A studiat ingineria navală la Sankt-Petersburg şi în aceeaşi perioadă s-a alăturat mişcării bolşevicilor. Arestat pentru participarea la răscoala din 1905-1907, a fost exilat în oraşul natal, pe care l-a părăsit totuşi pentru a-şi definitiva studiile în Finlanda. La întoarcerea în Rusia, a început să scrie povestiri, portrete literare, piese de teatru, eseuri şi romane, făcându-şi un nume printre scriitorii reputaţi ai vremii. Din ce în ce mai critice la adresa regimului, scrierile sale – dintre care amintim volumele de nuvele Peştera, Pescarul de oameni sau romanele Năvala apelor şi Noi – au fost mult timp interzise. În 1931, după repetate încercări de a obţine viza pentru străinătate, îi scrie lui Stalin: „Dacă sunt într-adevăr un criminal şi merit să fiu pedepsit, cred totuşi că nu merit o pedeapsă chiar atât de grea ca moartea literară, şi de aceea rog ca acest verdict să fie înlocuit prin expulzarea din URSS“. Obţine viza şi se stabileşte la Paris, unde moare câţiva ani mai târziu, în 1937, de angină pectorală, o boală care l-a chinuit toată viaţa.

Însemnarea 1.

Conspect:

Anunţ. Cea mai înţeleaptă dintre linii. Un poem

Nu fac altceva decât să transcriu – cuvânt cu cuvânt – textul apărut astăzi în Gazeta de Stat:

„Peste 120 de zile se va finaliza construcţia INTEGRALULUI. Se apropie ora istorică, măreaţă, când primul INTEGRAL se va avânta în spaţiul universal. Cu o mie de ani în urmă, eroicii voştri strămoşi au supus întregul glob pământesc autorităţii Statului Unic. Vouă vă revine sarcina să realizaţi o faptă de şi mai mare glorie: cu ajutorul INTEGRALULUI sticlos, electric, care varsă foc, să integraţi ecuaţia infinită a universului. Vă revine misiunea de a supune jugului binefăcător al raţiunii fiinţele necunoscute care populează alte planete – aflate încă, poate, în starea primitivă de libertate. Dacă ele nu vor înţelege că noi le aducem o fericire matematic-infailibilă, avem datoria de a le impune să fie fericite. Dar înainte de a face uz de arme, încercăm forţa cuvântului.

Din partea Binefăcătorului se aduce la cunoştinţa tuturor numerelor din Statul Unic:

Toţi cei ce se simt în stare sunt datori să întocmească tratate, poeme, manifeste, ode sau alte opere privind frumuseţea şi măreţia Statului Unic.

Va fi ca prima încărcătură pe care o va duce INTEGRALUL.

Trăiască Statul Unic, trăiască numerele, trăiască Binefăcătorul!“.

Scriu – şi simt cum îmi ard obrajii. Da: să integrăm grandioasa ecuaţie a universului. Da: să dezdoim curba primitivă, s-o aliniem la tangentă – la asimptotă – la dreaptă. Pentru că linia Statului Unic este o linie dreaptă. O dreaptă măreaţă, divină, precisă, înţeleaptă – cea mai înţeleaptă dintre linii…

Eu, D-503, constructor al Integralului, sunt doar unul dintre matematicienii Marelui Stat. Penelul meu, obişnuit cu cifrele, nu e în stare să creeze muzica asonanţelor şi a rimelor. Voi încerca doar să notez ceea ce văd, ceea ce gândesc – mai exact, ceea ce gândim noi (întocmai, noi, şi fie ca acest „Noi“ să constituie titlul însemnărilor mele). Dar aceasta va fi derivata vieţii noastre, viaţa de o perfecţiune matematică a Statului Unic, or, din moment ce este aşa, însemnările acestea nu vor alcătui oare prin sine, independent de voinţa mea, un poem? Vor alcătui – o cred şi o ştiu.

Scriu şi simt cum îmi ard obrajii. Probabil că seamănă cu sentimentul pe care îl încearcă femeia atunci când, pentru prima oară, aude în trupul său pulsul unui omuleţ nou, deocamdată minuscul, orb. Sunt eu şi în acelaşi timp nu sunt eu. Multe luni în şir trebuie să-l hrăneşti cu seva, cu sângele tău, după care să-l smulgi cu durere din trupul tău şi să-l pui la picioarele Statului Unic.

Dar eu sunt pregătit, aşa cum e pregătit fiecare din noi – sau aproape fiecare. Sunt pregătit.

Însemnarea a 2-a.

Conspect:

Baletul. Armonie ortogonală. ICS

E primăvară. De dincolo de Zidul Verde, din necunoscutele câmpii sălbatice, vântul aduce polenul galben, plin de miere, al unor flori. Acest polen dulce face să ţi se usuce buzele – în fiece minut ţi le umezeşti cu limba – şi, probabil, toate femeile pe care le întâlneşti (ca şi bărbaţii, de-altfel) au buzele dulci. Ceea ce te împiedică întrucâtva să ai logică în gândire.

În schimb cerul! Albastru, nepătat de nici un nor (cât de primitive erau gusturile celor vechi, dacă aceste conglomerate de vapori, stupide, informe, care se împing fără nici o noimă, puteau să-i inspire pe poeţii lor). Mie-mi place – sunt convins că nu voi greşi dacă afirm: nouă ne place – numai un cer ca acesta, steril şi impecabil, în astfel de zile întregul univers este modelat din aceeaşi sticlă trainică, eternă, ca şi Zidul Verde, ca şi toate construcţiile noastre. În astfel de zile pătrunzi cu privirea în adâncimea cea mai albastră a lucrurilor, vezi nişte ecuaţii uluitoare ale acestora, necunoscute până atunci – vezi asta în aspecte cu totul comune, cotidiene.

Uite, chiar asta de pildă. Azi dimineaţă am fost în hala unde se construieşte Integralul – şi deodată am văzut maşinile: cu ochii închişi, cu uitare de sine se roteau bilele regulatoarelor; manivelele se îndoiau strălucitoare la dreapta şi la stânga; balansierul îşi legăna cu mândrie umerii; dalta mortezei se lăsa în jos şi se ridica în ritmul unei muzici ce nu se auzea. Şi deodată am văzut întreaga frumuseţe a acestui grandios balet al maşinilor, scăldat în lumina uşoară, albăstruie a soarelui.

Şi am continuat – cu mine însumi: de ce e frumos? De ce dansul e frumos? Răspuns: pentru că este mişcare nonliberă, pentru că tot acest sens profund al dansului stă anume în subordonarea absolută, estetică faţă de o nonlibertate ideală. Şi dacă este adevărat că strămoşii noştri se dăruiau dansului în momentele de cea mai mare însufleţire din viaţa lor (misterele religioase, parăzile militare), aceasta înseamnă un singur lucru: instinctul nonlibertăţii este un atribut organic al omului încă din vechime, şi noi, în viaţa noastră actuală, nu facem decât, în mod conştient, să…

Va trebui să termin mai târziu: a ţăcănit numeratorul. Mi-am ridicat privirile: O-90, bineînţeles. Peste o jumătate de minut va apărea aici în persoană: să mă ia la plimbare.

Drăguţa de O! Am avut întotdeauna impresia că seamănă cu numele ce-l poartă: e cu vreo zece centimetri sub Norma Maternă – şi de aceea apare întreagă şlefuită pe rotund, şi trandafiriul O – gura – este deschisă spre fiece cuvânt al meu. Şi încă ceva: o cută mică, rotundă, plinuţă la încheietura mâinii – aşa cum au copiii.

Când a intrat în cameră, în mine vuia încă din plin volantul logic, şi în virtutea inerţiei am început să-i vorbesc despre formula pe care tocmai o stabilisem, formulă ce ne cuprindea şi pe noi toţi, şi maşinile, şi dansul.

— E minunat. Nu-i aşa? am întrebat.

— Da, e minunat. E primăvară, mi-a răspuns cu un zâmbet trandafiriu O-90.

Ei poftim: e primăvară… Ea-mi vorbeşte despre primăvară. Femeile… Am tăcut.

Suntem jos. Bulevardul este plin: pe o vreme ca asta, ora personală de după amiază o petrecem de obicei făcând o plimbare suplimentară. Ca întotdeauna, Uzina Muzicală cântă cu toate trompetele sale Marşul Statului Unic. În rânduri ordonate, patru câte patru, bătând cu entuziasm pasul în cadenţă, înaintează numerele – sute, mii de numere, purtând unife¹ albastre, cu ecusoane de aur în piept – numărul statal al fiecăruia şi al fiecăreia. Şi eu – noi – suntem patru – constituim unul din valurile fără număr ale acestui viguros torent. În stânga mea e O-90 (dacă aceste rânduri le-ar fi scris unul din păroşii mei strămoşi cu vreo mie de ani în urmă, i-ar fi ataşat, probabil, caraghiosul calificativ „a mea“); în dreapta, două numere – de bărbat şi de femeie – pe care nu le cunosc.

Un cer albastru senin, sori minusculi, ca nişte jucării de copil, pe fiecare din ecusoane, chipuri neumbrite de nebunia ideilor… Razele – înţelegeţi: totul pare durat dintr-o materie unică, luminoasă, zâmbitoare. Dar ritmurile alămurilor: „Tra-ta-ta-tam. Tra-ta-ta-tam“ – trepte de alamă strălucind în soare, şi cu fiece treaptă vă ridicaţi tot mai sus, în albastrul ameţitor al înaltului…

Şi uite, aşa cum mi s-a întâmplat dimineaţă, în hala de construcţie, am văzut iarăşi, de parc-ar fi pentru prima oară în viaţă – am văzut totul: străzile absolut drepte, pavajul de sticlă scânteietor de raze, divinele paralelipipede ale locuinţelor transparente, armonia ortogonală a şirurilor bleu-cenuşii. Aşa, de parcă nu generaţii întregi, ci eu însumi – chiar eu – l-am învins pe Dumnezeu de odinioară şi viaţa de odinioară, chiar eu am creat toate acestea, şi sunt ca un turn, mă tem să-mi mişc cotul, ca să nu cadă cioburi de ziduri, cupole, maşini..

Urmează o clipă, un salt peste secole, de la + la –. Mi-am amintit (asociaţie prin contrast, pesemne) – mi-am amintit deodată de un tablou văzut la muzeu: un bulevard de pe vremea aceea, din secolul douăzeci, o înghesuială năucitor de pestriţă, încâlcită, de oameni, roţi, animale, afişe, copaci, culori, păsări… Se spune că a fost într-adevăr aşa – a putut să fie aşa. Mi s-a părut atât de incredibil, atât de stupid, încât nu m-am putut abţine şi brusc am izbucnit în râs.

În aceeaşi clipă, râsul a trezit un ecou dinspre dreapta. Mi-am întors capul: privirile mi s-au izbit de nişte dinţi albi, neobişnuit de albi şi ascuţiţi, un chip străin de femeie.

— Vă rog să mă scuzaţi, mi s-a adresat ea, dar aţi privit totul cu atâta însufleţire – ca Dumnezeul mitic în a şaptea zi a facerii. Sunteţi convins, am impresia, că şi pe mine m-aţi creat tot dumneavoastră, nimeni altul decât dumneavoastră. Sunt foarte măgulită.

Toate astea – fără urmă de zâmbet, ba chiar cu oarecare consideraţie, aş spune (poate cunoaşte că eu sunt constructorul Integralului). Totuşi nu ştiu cum – în ochii ei sau în sprâncene – apare un straniu ics, care mă irită, şi nu pot nicicum să-l prind, să-i dau o expresie numerică.

M-am fâstâcit fără nici un motiv şi, puţin încurcat, am încercat să dau râsului meu o motivaţie logică. Este absolut limpede că acest contrast, această prăpastie de netrecut între realitatea de astăzi şi cea de atunci…

— Dar de ce – de netrecut? (Ce dinţi sclipitor de albi!) Peste prăpastie se poate întinde o punte. Imaginaţi-vă numai: tobă, batalioane, rânduri – toate astea au mai fost, deci…

— Bineînţeles, e clar! am strigat (o intersectare uimitoare de idei: spunea aproape cuvânt cu cuvânt ceea ce notasem înainte de a ieşi la plimbare). Înţelegeţi: chiar şi ideile. Pentru că nimeni nu este „unul singur“, ci „unul din“. Suntem atât de identici…

Ea:

— Sunteţi convins?

I-am zărit sprâncenele avântate în unghi ascuţit spre tâmple – ca nişte vârfuri ascuţite ale ics-ului, iar m-am încurcat fără motiv, am privit în dreapta, în stânga – şi…

În dreapta mea e ea, I-330 (acum îi văd numărul), subţire, tăioasă, nărăvaş-flexibilă, ca o cravaşa; în stânga e O – are cu totul altă înfăţişare, toată e numai din rotunjimi, cu dunguliţa aceea de copil la încheietura mâinii; la marginea rândului nostru de patru – un număr de bărbat, pe care nu-l cunosc: un număr cumva dublu-arcuit, în felul literei S. Toţi eram deosebiţi unii de alţii…

Asta, care era în dreapta, I-330, mi-a interceptat, pesemne, privirea descumpănită – şi cu un oftat:

— Într-adevăr… Păcat!

În fond, acest „păcat“ era foarte potrivit. Dar iarăşi pe chipul ei sau în voce am simţit ceva…

Am replicat cu o duritate neobişnuită pentru mine:

— Nici un păcat. Ştiinţa se dezvoltă şi e clar – dacă nu acum, atunci peste cincizeci, o sută de ani…

— Chiar şi nasurile la toată lumea…

— Da, şi nasurile… acum aproape că ţipam. Dacă există indiferent ce motive de invidie… Dacă nasul meu e turtit, iar altul…

— Ei, nasul dumneavoastră are, aş zice, o formă „clasică“, după cum se spunea în vechime. Mâinile, însă… Ia să vedem, arătaţi-mi mâinile!

Nu pot să sufăr când cineva îmi priveşte mâinile: nişte mâini păroase, lăţoase – de un atavism tembel. Am întins o mână şi – pe un ton degajat, pe cât posibil – am spus:

— Mâini de maimuţă.

Mi-a privit mâinile, apoi faţa:

— Da, un acord foarte interesant. Mă cântărea din ochi ca la balanţă, au apărut din nou pentru o clipă antenele în colţul sprâncenelor.

— El e înregistrat la mine, a deschis gura, cu bucurie trandafirie, O-90.

Mai bine tăcea, a fost ceva cu totul deplasat. În general, drăguţa asta de O… cum să spun… la ea viteza limbii e greşit calculată, viteza pe secundă a limbii trebuie să fie întotdeauna ceva mai mică decât viteza pe secundă a gândirii, în nici un caz invers.

La capătul bulevardului, pe turnul cu acumulatori, clopotul bătea răsunător ora 17. Ora personală a luat sfârşit, I-330 urma să plece cu numărul ăla masculin în formă de S. Numărul ăsta are o figură care inspiră respect şi, bag de seamă, parcă l-aş cunoaşte. L-oi fi întâlnit pe undeva – nu-mi aduc aminte acum.

La despărţire I mi-a zâmbit la fel de icsoidal.

— Veniţi poimâine la auditoriul 112.

Am dat din umeri:

— Dacă voi avea fişa de lucru anume pentru acel auditoriu…

A intervenit cu o inexplicabilă siguranţă:

— Veţi avea.

Femeia asta exercita asupra mea un efect la fel de neplăcut ca şi un termen iraţional ireductibil, care a nimerit întâmplător într-o ecuaţie. Şi am fost bucuros să rămân cu drăgălaşa O, fie şi pentru scurt timp.

Braţ la braţ cu ea am străbătut patru linii de bulevarde. La colţ, ea trebuia s-o ia la dreapta, eu – la stânga.

— Tare aş vrea să vin astăzi la dumneata, să coborâm storurile. Chiar astăzi, acum… O m-a privit sfioasă, cu ochii ei rotunzi, albaştri-cristalini.

Nostimă mai e. Ce aş fi putut să-i răspund? Abia ieri a fost la mine şi ştie tot atât de bine ca şi mine că proxima noastră zi sexuală este poimâine. Este la ea aceeaşi „devansare a gândirii“ – cum se întâmplă să fie o devansare (uneori dăunătoare) a alimentării motorului cu scânteie..

La despărţire am sărutat de două ori – nu, să fiu exact: de trei ori – minunaţii ochi albaştri, neumbriţi de vreun norişor.

Însemnarea a 3-a.

Conspect:

Sacoul. Peretele. Tablele Orare

Am revăzut cele scrise în ajun şi am înţeles: expunerea nu e destul de clară. Adică totul e cât se poate de clar pentru oricare dintre noi. Dar cine ştie: poate că voi, cei pe care nu-i cunoaştem, cei cărora Integralul le va duce însemnările mele, poate că voi aţi citit marea carte a civilizaţiei doar până la pagina unde au rămas şi strămoşii noştri cu vreo 900 de ani în urmă. Poate că voi nu cunoaşteţi nici lucruri atât de elementare cum sunt Tablele Orare, Orele Personale, Norma Maternă. Zidul Verde, Binefăcătorul. Mă amuză – şi în acelaşi timp îmi este foarte dificil să vorbesc despre toate astea. E ca şi cum un scriitor din secolul 20, să zicem, ar trebui să explice în romanul său ce înseamnă „sacou“, „apartament“, „soţie“. Or, dacă romanul său s-a tradus pentru sălbatici, e oare de conceput să nu se dea note explicative la „sacou“?

Sunt convins că sălbaticul privea „sacoul“ şi se gândea: „Ce rost are? E o povară inutilă“. Am impresia că exact aşa veţi privi şi dumneavoastră când vă voi spune că, de pe vremea Războiului de Două Sute de Ani, nimeni dintre noi n-a trecut de Zidul Verde.

Dar, dragilor, trebuie să vă gândiţi cât de cât, lucrul acesta e de mare ajutor. E clar: întreaga istorie a omenirii, cât o cunoaştem, este istoria trecerii de la formele nomade spre forme tot mai aşezate. Oare nu rezultă de aici că forma cea mai aşezată de viaţă (a noastră) este totodată şi cea mai perfectă (a noastră)? Dacă oamenii au tot umblat fără astâmpăr de la un capăt la altul al pământului, asta s-a întâmplat numai în vremuri preistorice, când au existat naţiuni, războaie, comerţuri, descoperiri de tot felul de Americi. Dar pentru ce, cine are nevoie acum de toate astea?

Admit că deprinderea acestui mod de viaţă stabil nu s-a obţinut fără trudă şi nici dintr-o dată. În momentul când, în timpul Războiului de Două Sute de Ani, toate drumurile au fost distruse şi le-a năpădit iarba, bănuiesc că, la început, celor de atunci li s-a părut destul de neconfortabil să locuiască în nişte oraşe izolate între ele prin hăţişuri verzi. Şi ce-i cu asta? Probabil că şi atunci când i-a căzut coada, omul n-a învăţat chiar imediat să alunge muştele fără a se ajuta de coadă. La început, fără doar şi poate, a dus dorul cozii. Acum însă vă mai puteţi imagina că aţi avea coadă? Sau: vă puteţi imagina că vă aflaţi pe stradă în pielea goală, fără „sacou“ (nu e exclus ca voi să vă mai plimbaţi încă în „sacouri“). Situaţia este aceeaşi: nu-mi pot închipui un oraş care să nu fie îmbrăcat într-un Zid Verde, nu-mi pot închipui o viaţă care să nu poarte veşmintele cifrice ale Tablelor.

Tablele… Uite, şi acum, la mine în cameră, din perete mă privesc drept în ochi, cu aspră duioşie, cifrele lor purpurii, profilate pe fundal auriu. Fără să vreau, îmi vine în minte ceva numit de cei vechi „icoană“, şi aş vrea să compun versuri ori rugăciuni (ceea ce e acelaşi lucru). Vai, de ce nu sunt poet, ca să vă pot cânta cum se cuvine pe voi, o, Table Orare, pe voi, inima şi pulsul Statului Unic.

Noi cu toţii (poate că şi dumneavoastră), încă pe vremea când eram copii, elevi la şcoală, am citit acest monument al literaturii vechi, cel mai măreţ care ne-a parvenit – Mersul trenurilor. Dar chiar şi acest monument aşezaţi-l lângă Tablele Orare şi veţi vedea puse alături grafitul şi diamantul: amândouă conţin acelaşi element – C, carbonul – dar cât de etern e diamantul, cât e de transparent, cum străluceşte. Fiecăruia ni se taie respiraţia când parcurgem duduind, în mare viteză, paginile Mersului. Tablele Orare, însă, ne transformă aievea pe fiecare din noi într-un erou de oţel, pe şase roţi, din marele poem. În fiecare dimineaţă, cu o precizie de şase roţi, la aceeaşi oră, în acelaşi minut, noi, milioanele, ne sculăm toţi ca unul. La una şi aceeaşi oră, noi, milioanele, ca o singură fiinţă, ne începem munca, şi tot aşa, ca o singură fiinţă, o întrerupem. Şi, contopindu-ne într-un trup unic cu milioane de mâini, în aceeaşi secundă, stabilită de Table, ne ducem lingurile la gură, şi în aceeaşi secundă ieşim la plimbare, ne îndreptăm spre sala de cursuri, spre sala de exerciţii tayloriene, ne ducem la culcare…

Să fiu sincer: nici noi nu avem o rezolvare absolut precisă pentru problema fericirii: de două ori pe zi – de la 16 la 17 şi de la 21 la 22 – organismul viguros şi unitar se răsfiră în celule separate: sunt Orele Personale, stabilite prin Tablele Orare. În aceste ore puteţi vedea: la unii – storurile sunt coborâte cu pudoare, alţii traversează agale bulevardul, escaladând treptele de alamă ale Marşului, alţii – ca mine în momentul de faţă – stau la masa de scris. Dar sunt ferm convins – n-au decât să spună despre mine că sunt un idealist şi un fantast – sunt convins că, mai devreme sau mai târziu, cândva, vom găsi şi pentru aceste ore locul lor în formula generală, cândva toate cele 86.400 de secunde îşi vor afla locul în Tablele Orare.

Mi-a fost dat să citesc şi să aud multe lucruri incredibile despre vremurile când oamenii îşi duceau traiul încă în stare de libertate, adică într-o stare primitivă neorganizată. Dar întotdeauna mi s-a părut că aspectul cel mai incredibil este următorul: cum de a putut autoritatea de stat – fie ea şi în faza de început – să admită ca oamenii să trăiască fără nimic asemănător cu Tablele noastre, fără plimbări obligatorii, fără o reglementare precisă a orelor de masă, când oamenii se sculau şi se duceau la culcare când aveau chef; unii istorici afirmă chiar că în acele vremuri străzile erau luminate în tot cursul nopţii, şi cât era noaptea de mare pe străzi se circula – pe jos sau cu diverse vehicule.

Uite, asta n-o pot înţelege nicicum. Oricât de limitată le-ar fi fost mintea, tot ar fi trebuit să înţeleagă că o astfel de viaţă era curat genocid lent, zi de zi. Statul (umanismul) interzicea să fie ucis de-a binelea unul singur şi nu interzicea ca milioane să fie ucise pe jumătate. Să ucizi unul, adică să micşorezi suma vieţilor omeneşti cu 50 de ani – e o crimă, dar să micşorezi suma vieţilor omeneşti cu 50 milioane de ani – nu e crimă. Nu e ridicol? La noi orice număr în vârstă de zece ani îţi rezolvă această problemă moral-matematică în treizeci de secunde; la ei n-au putut s-o rezolve toţi acei Kant strânşi la un loc (pentru că nici unuia nu i-a trecut prin minte să construiască un sistem de etică ştiinţifică, adică bazată pe scădere, adunare, împărţire, înmulţire).

Sau: oare nu e o absurditate că Statul (ei aveau îndrăzneala să se numească Stat!) putea să lase fără nici un control viaţa sexuală. Fiecare – când şi cât voia… Total neştiinţific, ca animalele. Şi tot aşa, ca animalele, cu ochii închişi, făceau copii. Nu e ridicol: să cunoască horticultura, avicultura, piscicultura (avem informaţii certe că toate acestea le erau cunoscute) şi să nu fie în stare să atingă ultima treaptă a acestei scări logice: plodicultura? Să nu le dea în gând să elaboreze Normele Maternă şi Paternă, pe care le avem noi?

E atât de ridicol, atât de neverosimil, încât, uite, am scris şi acum mă tem: dar dacă voi, cititorii mei necunoscuţi, o să vă închipuiţi că mă ţin de bancuri proaste? Dacă o să vă închipuiţi că pur şi simplu vreau să-mi bat joc de voi şi că, arborând mina cea mai serioasă, vă înşir cele mai mari inepţii?

Dar, în primul rând, nu sunt capabil să fac bancuri – orice banc conţine, în funcţie implicită, o minciună; iar în al doilea rând: Ştiinţa Statală Unică afirmă că viaţa celor vechi se prezenta întocmai aşa, iar Ştiinţa Statală Unică nu poate greşi. De altfel, de unde ar fi putut să apară pe atunci o logică statală, când oamenii trăiau în stare de libertate, adică întocmai precum animalele, maimuţele, turmele. Ce să le poţi pretinde celor de atunci, dacă până şi în zilele noastre, de undeva din străfunduri, din adâncimi nebănuite, se mai aud uneori ecouri sălbatice de maimuţă.

Din fericire – doar uneori. Din fericire e vorba doar de avarii mărunte la piese: sunt uşor de reparat fără a opri mersul etern, măreţ al Maşinii în ansamblul ei. Şi pentru a arunca şurubul care s-a îndoit, avem mâna iscusită, grea, a Binefăcătorului, avem ochiul încercat al Păzitorilor…

Apropo, mi-am adus aminte acum: numărul acela de ieri, dublu-arcuit ca un S – am impresia că mi s-a întâmplat să-l văd ieşind din Biroul Păzitorilor. Acum înţeleg de unde am avut pentru el acel sentiment instinctiv de respect şi o oarecare stânjeneală, când această ciudată I, de faţă cu el… Trebuie să recunosc: această I…

Sună de culcare: e ora 22½. Pe mâine…

Însemnarea a 4-a.

Conspect:

Sălbaticul cu barometrul. Epilepsia. Dacă

Până acum totul în viaţă mi-a fost clar (nu e o întâmplare, pare-mi-se, că am o anume predilecţie pentru cuvântul,,clar“). Iar astăzi… Nu înţeleg.

Întâi: într-adevăr, am primit fişa de lucru chiar pentru auditoriul 112, după cum mi-a spus ea. Deşi probabilitatea era de (1.500 este totalitatea auditorilor, 10.000.000 – efectivul numerelor). Iar al doilea… De fapt, mai bine să le luăm pe rând.

Auditoriul. O emisferă uriaşă, pătrunsă de soare, construită din masive de sticlă. Şiruri circulare de capete de o distinsă formă sferoidală, tunse scurt. Privesc în jur cu emoţie. Caut, aşa cred, să văd: oare nu va străluci undeva, deasupra valurilor albastre ale unifelor, o seceră trandafirie – buzele dragi ale lui O. Zăresc nişte dinţi ai cuiva, neobişnuit de albi şi ascuţiţi, aducând a… nu, nu e asta. Deseară, la orele 21, O vine la mine – dorinţa de a o vedea aici e absolut firească.

Sună. Ne ridicăm, cântăm Imnul Statului Unic – şi pe podium răsună fonolectorul, strălucind de duh şi de aurul difuzorului.

— „Stimate numere! Recent arheologii au dezgropat o carte din secolul 20. În această carte autorul, un ironic, povesteşte despre un sălbatic şi un barometru. Sălbaticul a observat: ori de câte ori barometrul se oprea la «ploaie» – într-adevăr, ploua. Şi cum sălbaticul a avut chef de ploaie, a scos exact atât mercur, încât nivelul să ajungă la «ploaie» (pe ecran – un sălbatic împodobit cu pene scoate mercurul din barometru: hohote de râs). Dumneavoastră râdeţi, dar nu vi se pare, oare, că mult mai demn de râs este europeanul din acea epocă? La fel cu sălbaticul, europeanul jinduia şi el după «ploaie» – o ploaie cu majusculă, ploaie algebrică. Dar stătea în faţa barometrului ca o găină plouată. Sălbaticul cel puţin a avut mai mult curaj şi mai multă energie, şi – mai multă logică, fie ea şi primitivă: el a ştiut să dibuie că există o conexiune între efect şi cauză. Scoţând mercurul, el a ştiut să facă primul pas spre marele făgaş care…“

Aici – repet: scriu fără a ascunde ceva –, aici, pentru un timp, am devenit cumva impermeabil la valurile proaspete ce se revărsau din difuzoare. Am avut deodată impresia că am venit aici fără rost (de ce „fără rost“ şi cum aş fi putut să nu vin din moment ce am primit fişa de lucru?); am avut impresia că totul este vid, că nu e decât o găoace. Şi mi-am conectat atenţia cu greu numai atunci când fonolectorul a trecut la tema principală: muzica noastră, compoziţia matematică (matematicianul este cauza, muzica – efectul), descrierea muzicometrului recent inventat.

— „ … Doar prin simpla învârtire a acestei manivele, oricare dintre voi produce până la trei sonate pe oră. Şi cât de greu ajungeau la acest rezultat strămoşii voştri. Ei puteau să creeze doar când îşi provocau crize de «inspiraţie» – o formă necunoscută de epilepsie. Şi priviţi, aveţi în faţă o ilustrare cât se poate de amuzantă a ceea ce obţineau – muzica lui Skriabin, secolul 20. Această ladă neagră (cortina de pe estradă a fost dată în lături, lăsând vederii străvechiul lor instrument) – această ladă ei o numeau «pian», instrument «regal», ceea ce demonstrează o dată în plus că toată muzica lor era atât de…“

În continuare – iarăşi nu-mi amintesc, poate pentru că… Ei da, am s-o spun fără echivoc: pentru că de lada „pianului“ s-a apropiat ea – I-330. Pesemne am fost pur şi simplu uluit de neaşteptata sa apariţie pe podium.

Purta un costum fantastic din epoca antichităţii: o rochie neagră foarte strânsă pe corp, subliniind puternic albul pieptului şi al umerilor descoperiţi, şi această umbră caldă, care unduia de la respiraţie între… şi nişte dinţi orbitori, aproape răi…

Zâmbetul – o muşcătură, încoace – în jos. S-a aşezat, a început să cânte. Ceva sălbatic, convulsiv, pestriţ precum toată viaţa lor de atunci – nici urmă de automatism raţional. Şi, bineînţeles, cei din jurul meu au dreptate: toţi râd. Doar puţini sunt cei care… dar de ce şi eu – eu?

Într-adevăr, epilepsie – boală psihică – durere… O durere lentă, dulce – o muşcătură – şi să fie tot mai adânc, tot mai dureros. Şi uite, încet – apare soarele. Nu soarele nostru, albăstrui-cristalin şi răspândit uniform prin cărămizi de sticlă – nu: un soare sălbatic, galopant, pârjolitor – dă-ţi totul jos de pe tine – fă totul bucăţi-bucăţele.

Cel care şedea lângă mine, în dreapta, m-a privit cu coada ochiului – şi a chicotit. Nu ştiu de ce, am reţinut foarte clar: am văzut cum pe buze i s-a ivit un balonaş microscopic de salivă şi s-a spart. Acest balonaş m-a readus la realitate. Am redevenit eu însumi.

Ca toată lumea, nu mai auzeam decât ţăcănitul stupid, agitat al strunelor. Râdeam.

Totul era uşor şi simplu. Talentatul fonolector ne înfăţişase prea expresiv această epocă primitivă – asta e tot.

Cu ce delectare am ascultat după aceea muzica noastră de acum. (În final, s-a mai făcut o demonstraţie – pentru contrast.) Treptele cromatice cristaline ale infinitelor şiruri ce se unesc şi se despart – şi acordurile însumate ale formulelor lui Taylor, Maclaurin; mişcările compacte, ortogonal-greoaie ale pantalonilor pitagorieni²; melodiile triste ale mişcării oscilatorii în stingere; ritmurile vii în alternanţă cu liniile pauzelor fraunhoferiene – analiza spectrală a planetelor… Ce măreţie! Ce legitate de neclintit! Şi cât de jalnică este muzica arbitrară a anticilor, o muzică pe care nu o limitează nimic, în afară de nişte fantezii primitive.

Ca de obicei, toţi ieşeau din auditoriu prin porţile largi, în rânduri armonioase, patru câte patru. Alături a apărut pentru o clipă cunoscuta siluetă dublu-arcuită; am salutat cu respect.

Peste un ceas trebuia să vină draga de O. Simţeam o emoţie plăcută şi utilă. Ajuns acasă, m-am grăbit să cobor la biroul imobilului – i-am înmânat controlorului de serviciu biletul roz şi am primit adeverinţa de permisiune să cobor storurile. Avem acest drept numai pentru zilele sexuale. Altfel, între zidurile noastre transparente, ţesute parcă dintr-un văzduh strălucitor, trăim întotdeauna la vedere, scăldaţi în lumină. Nu avem ce ascunde unii de alţii. În plus, asta uşurează munca grea şi înălţătoare a Păzitorilor. Altminteri cine ştie ce s-ar mai putea întâmpla. N-ar fi exclus ca tocmai clădirile ciudate, netransparente ale anticilor să fi generat jalnica lor psihologie celulară. „Casa mea (sic!) – citadela mea“ – ce să le vină în gând!

La ora 22 am lăsat storurile – şi în aceeaşi clipă, gâfâind uşor din cauza grabei, a intrat O. Şi-a întins spre mine guriţa trandafirie – ca şi biletul roz. Am rupt talonul – şi, până la ultima clipă – 22,15 – nu m-am putut dezlipi de gura trandafirie.

Apoi i-am arătat însemnările mele şi i-am vorbit – foarte sugestiv, cred – despre frumuseţea pătratului, a cubului, a dreptei. Ea mă asculta cu atâta farmec trandafiriu – şi deodată din ochii albaştri a ţâşnit o lacrimă, încă una, şi încă una – de-a dreptul pe pagina deschisă (pag. 7). Cerneala s-a întins. Ei poftim, acum va trebui să transcriu.

— Dragă D, dacă dumneata – dacă dumneata ai…

Adică ce „dacă ai“? Ce „dacă ai“? Iarăşi vechiul ei slogan: un copil. Sau poate e ceva mai nou – referitor… referitor la aia? Deşi în această privinţă parcă… Nu, ar fi prea din cale-afară de stupid.

Însemnarea a 5-a.

Conspect:

Pătratul. Stăpânii lumii. O funcţie plăcut-utilă

Iarăşi nu e ce trebuie. Iarăşi vorbesc cu dumneata, cititorul meu necunoscut, ca şi cum dumneata… Ei, să zicem că ai fi vechiul meu amic, R-13, poet, cu buze de negroid – ce mai, toată lumea îl cunoaşte. Pe când dumneata eşti în Lună. În Venus, pe Marte, pe Mercur – cine te ştie unde eşti şi ce faci.

Deci, aşa: imaginaţi-vă un pătrat – un pătrat viu, minunat. Şi acesta trebuie să povestească despre el, despre viaţa sa. Înţelegeţi – pătratului nici nu i-ar trece prin minte să relateze că toate cele patru unghiuri ale sale sunt egale: este un lucru atât de obişnuit pentru el, atât de cotidian, încât pur şi simplu nu-l mai vede. Uite şi eu mă aflu în această situaţie a pătratului. Să ne gândim, de pildă, la taloanele roz şi la tot ce este legat de ele: pentru mine ele echivalează cu egalitatea celor patru unghiuri, în timp ce pentru dumneata ele reprezintă, poate, mai ceva decât binomul lui Newton.

Aşadar, careva dintre înţelepţii din vechime a spus, bineînţeles din întâmplare, un lucru deştept: „Dragostea şi foamea stăpânesc lumea“. Ergo: pentru a stăpâni lumea, omul trebuie să-şi subordoneze pe stăpânii lumii. Strămoşii noştri au plătit scump pentru a birui, în sfârşit, Foamea; mă refer la Marele Război de Două Sute de Ani – războiul dintre sat şi oraş. Probabil că din prejudecăţi religioase creştinii primitivi ţineau cu încăpăţânare la „pâinea“³ lor. Dar în anul 35 înainte de întemeierea Statului Unic a fost inventată hrana noastră actuală, pe bază de ţiţei. E drept, a supravieţuit doar 0,2 din populaţia globului pământesc. În schimb – curăţită de murdărie milenară – ce strălucitoare a devenit faţa pământului. Iar cei zero întregi şi două zecimi au cunoscut beatitudinea în palatele Statului Unic.

Oare nu e clar? Beatitudinea şi invidia sunt numărătorul şi numitorul fracţiei care se cheamă fericire. Şi ce sens ar mai fi avut jertfele fără număr ale Războiului de Două Sute de Ani, dacă în viaţa noastră ar mai fi persistat totuşi vreun prilej pentru invidie. Dar prilejul exista, pentru că existau nasuri „cârne“ şi nasuri „clasice“ (discuţia noastră de atunci, din timpul plimbării) – pentru că dragostea unora era râvnită de mulţi, dragostea altora n-o râvnea nimeni.

E firesc că, după ce şi-a subordonat Foamea (algebrică = suma bunurilor exterioare), Statul Unic a pornit ofensiva împotriva celuilalt stăpân al lumii – împotriva Dragostei. În sfârşit, a fost biruită şi această tendinţă haotică, adică a fost organizată, matematizată, şi cam cu 300 de ani în urmă a fost proclamată istorica noastră Lex sexualis: „fiecare număr are dreptul la oricare alt număr – ca la un produs sexual“.

Ei, de aici încolo, intervine tehnica. Sunteţi supus unui examen minuţios în laboratoarele Biroului Sexual, vi se stabileşte cu precizie conţinutul hormonilor sexuali în sînge – şi vi se elaborează Tabelul corespunzător cu zilele sexuale. După aceea daţi o declaraţie cum că în zilele cutare sau cutare dumneavoastră doriţi să folosiţi numărul (sau numerele) cutare şi vi se eliberează respectivul carnet cu taloane (roz). Asta e tot.

E clar: motive de invidie nu mai există, numitorul fracţiei de fericire a fost redus la zero – fracţia se transformă într-un superb infinit. Şi ceea ce pentru antici a constituit un izvor de nenumărate şi stupide tragedii, la noi a fost transformat într-o funcţie armonioasă şi plăcut-utilă a organismului, întocmai ca somnul, munca fizică, luarea hranei, defecarea şi celelalte. Din cele de mai sus puteţi vedea cum marea forţă a logicii purifică orice element cu care vine în contact. O, dacă şi voi, cei pe care nu-i ştiu, aţi putea cunoaşte această forţă divină, dacă şi voi aţi învăţa s-o urmaţi până la capăt.

… E ciudat: astăzi am scris despre culmile cele mai înalte ale istoriei omenirii, am respirat tot timpul cel mai curat aer montan al gândirii – iar în lăuntrul meu simt un fel de ceaţă, un păienjeniş, şi nu ştiu ce ics cu patru labe, ca o cruce. Sau labele sunt ale mele, şi totul e din pricină că le-am avut mereu sub ochi – labele mele păroase. Nu-mi place să vorbesc despre ele – şi nu le iubesc: ele sunt o reminiscenţă a epocii primitive. Oare să am într-adevăr în mine – –

Am vrut să scot toate astea – pentru că depăşesc limitele conspectului. După aceea, însă, am decis: nu voi scoate. Fie ca însemnările mele – întocmai ca cel mai sensibil seismograf – să traseze curba chiar şi a celor mai neînsemnate oscilaţii cerebrale: pentru că uneori tocmai asemenea oscilaţii constituie semne prevestitoare ale – –

Dar asta e ceva absurd, ceva ce ar trebui într-adevăr scos: noi am introdus în matcă toate elementele haotice – nu se pot produce nici un fel de catastrofe.

Acum văd absolut clar: senzaţia ciudată din lăuntrul meu are la origine aceeaşi situaţie a mea de pătrat, la care m-am referit la început. Şi nu în mine se găseşte acel ics (este exclus) – pur şi simplu mă tem ca nu cumva vreun ics să rămână în voi, cititorii mei necunoscuţi. Dar am încredere că nu mă veţi judeca prea aspru. Am încredere – veţi înţelege că mi-a fost foarte greu să scriu, cum nu i-a fost niciodată nici unui autor de-a lungul întregii istorii a omenirii: unii au scris pentru contemporani, alţii – pentru posteritate, dar nimeni n-a scris vreodată pentru strămoşi sau pentru fiinţe aidoma strămoşilor primitivi din negura timpului…

Însemnarea a 6-a.

Conspect:

O întâmplare. Blestematul „e clar“. 24 de ore

Repet: mi-am făcut o datorie din a scrie fără a ascunde nimic. Drept care, oricât ar fi de trist, trebuie să notez aici că, pare-se, nici chiar la noi procedeul de solidificare, de cristalizare a vieţii nu s-a încheiat încă, până la ideal mai sunt câteva trepte de urcat. Idealul (lucru clar) este acolo unde nu se mai întâmplă nimic, pe când la noi… Uite, dacă vă place: în Gazeta de Stat citesc astăzi că în Piaţa Cubului va avea loc peste două zile sărbătoarea Justiţiei. Înseamnă că iarăşi un oarecare număr a încălcat mersul marii Maşini Statale, că iarăşi s-a întâmplat ceva neprevăzut, ceva neprecalculabil.

Şi în plus – cu mine s-a întâmplat ceva. E drept, a fost în timpul Orei Personale, adică în cadrul timpului afectat anume pentru circumstanţe neprevăzute, totuşi…

În jurul orei 16 (mai precis, la 16 fără zece) eram acasă. Deodată sună telefonul:

— D-503! un glas de femeie.

— Da.

— Sunteţi liber?

— Da.

— Sunt eu, I-330. Vin imediat cu un aerou să vă iau şi ne ducem să vizităm Casa Antică. De acord?

I-330… Această I mă agasează, îmi inspiră antipatie – aproape că mă sperie. Însă tocmai de aceea am spus: da.

Peste 5 minute ne aflam deja în aerou. Cerul de mai din faianţă albastră – şi un soare uşor – pe aeroul său de aur zumzăie în urma noastră, fără a ne depăşi, fără a rămâne în urmă. Dar acolo, în faţă, se zăreşte ca o albeaţă un nor alburiu, stupid, umflat – ca obrajii vechiului „cupidon“ – ceea ce deranjează cumva. Gemuleţul din faţă e ridicat, e curent, ţi se usucă buzele – fără să vrei ţi le umezeşti mereu şi te gândeşti întruna la ele.

Acum au început să se zărească în depărtare nişte pete de un verde întunecat – în partea aceea, dincolo de Zid. Apoi simt cum parcă mi se opreşte inima, uşor, involuntar – în jos, în jos, în jos ca pe o pantă abruptă – şi iată-ne lângă Casa Antică.

Toată această construcţie stranie, fragilă, oarbă e îmbrăcată jur-împrejur într-un înveliş de sticlă: altfel, bineînţeles, s-ar fi prăbuşit demult. Lângă uşa de sticlă – o bătrână zbârcită toată – şi mai ales gura: numai cute, creţuri, buzele i s-au retras înăuntru, gura părea lipită – şi era cu totul ciudat ca ea să prindă grai. Şi totuşi – a prins să vorbească.

— Ce-i, dragilor, aţi venit să-mi vedeţi căsuţa? şi zbârciturile au strălucit (adică, s-au dispus, pesemne, ca nişte raze, ceea ce a şi creat impresia că „au strălucit“).

— Da, bunicuţo, iar m-a prins dorinţa asta, i-a răspuns I.

Zbârciturile străluceau:

— Ce soare, ce zici? Păi spune, spune? Vai ce ştrengăriţă-mi eşti, mare ştrengăriţă! Şti-iu, ştiu! Fie, duceţi-vă singuri, eu mai bine stau aici, la soare…

Hm… Pesemne că însoţitoarea mea vine destul de des pe-aici. Aş vrea să scutur ceva de pe mine – ceva ce mă stânjeneşte: probabil aceeaşi imagine vizuală care mă obsedează: un nor pe faianţă albastră şi netedă.

În timp ce urcam scara largă şi întunecoasă, I mi-a spus:

— O iubesc pe bătrâna asta.

— Pentru ce?

— Nici nu ştiu. Pentru gura ei, poate. Sau, poate, pentru nimic. Pur şi simplu.

Am dat din umeri. Ea a continuat, zâmbind uşor, sau poate fără nici un zâmbet:

— Mă simt foarte vinovată. E clar, nu trebuie să fie „pur-şi-simplu-dragoste“, ci „pentru-că-e-dragoste“. Toate mişcările spontane trebuie să…

— E clar, am început, dar m-am surprins imediat că am rostit acest cuvânt şi am privit-o cu coada ochiului: a observat ori ba?

Ea se uita undeva în jos, cu privirile coborâte, ca nişte storuri.

Mi-am adus aminte: seara, în jurul orei 22, treci pe bulevard şi, printre carouri puternic luminate, transparente, zăreşti unele întunecate, cu storurile lăsate, şi acolo, în spatele storurilor. Ce o avea ea acolo, după storuri? De ce o fi telefonat astăzi, şi pentru ce toate astea?

Am deschis o uşă grea, scârţâitoare, opacă – şi iată-ne într-o încăpere sumbră, lipsită de ordine (asta se numea la ei „apartament“). Acelaşi instrument muzical ciudat, „regal“ – şi o împestriţare de forme şi culori – bizară, neorganizată, smintită, ca muzica de atunci. Sus – o suprafaţă plană de culoare albă, pereţii vopsiţi în albastru-închis, cărţile vechi cu coperte roşii, verzi, portocalii; bronz galben – candelabrele, statuia lui Buddha; liniile mobilierului – deformate de epilepsie, neputând fi înscrise în nici o ecuaţie.

Îmi venea greu să suport acest haos. Însoţitoarea mea însă avea, pesemne, un organism mai rezistent.

— Este „apartamentul“ meu preferat… brusc şi-a dat seama – zâmbetul-muşcătură, dinţii albi, ascuţiţi. Mai exact, este cel mai stupid din toate,,. apartamentele“ lor.

— Sau, şi mai exact, din statele lor, am rectificat eu. Mii de state microscopice, aflate într-un permanent război, necruţătoare ca…

— Ei da, e clar… a spus I, foarte serios, pare-mi-se.

Am traversat o cameră în care se aflau mici pătucuri de copii (în epoca aceea, copiii constituiau şi ei proprietate privată). Şi din nou – camere, luciul oglinzilor, şifoniere sumbre, canapele în culori insuportabil de ţipătoare, un „şemineu“ uriaş, un pat mare din lemn de mahon. Sticla noastră de acum – minunată, transparentă, eternă – era prezentă numai în chip de jalnice, fragile, mici pătrate – ferestrele.

— Şi când te gândeşti: în această ambianţă, oamenii „iubeau pur şi simplu, se mistuiau, sufereau… (din nou storul tras peste ochi). Ce consum stupid, nesocotit, de energie umană, nu-i aşa?

Vorbea cumva din intimitatea mea, rostea gândurile mele. Dar în zâmbetul ei era mereu prezent un ies enervant. Acolo, în spatele storurilor, se petrecea în ea ceva – nu ştiu ce anume – ceva care mă scotea din fire: aş fi vrut s-o contrazic, să ţip la ea (chiar aşa), dar mă vedeam nevoit să mă declar de acord – nu puteam să nu fiu de acord.

Uite – ne-am oprit în faţa unei oglinzi. În clipa aceea nu-i vedeam decât ochii. Mi-a venit o idee: de fapt, şi omul e alcătuit la fel de absurd, ca şi aceste „apartamente“ stupide – capul omului nu e transparent şi are în interior doar două ferestruici minuscule: ochii. Ea, de parcă mi-ar fi ghicit gândurile, s-a întors spre mine. „Poftim – uite ochii mei. Ei?“ (Asta, bineînţeles, pe tăcute.)

În faţa mea – două ferestre cumplit de întunecate, iar în interior o viaţă străină, atât de necunoscută. Nu vedeam decât focul – flăcările unui „şemineu“ al lor – şi nişte siluete, semănând cu…

Era firesc, desigur: mi-am văzut acolo propria mea imagine. Dar nu era firească şi nu semăna cu mine (pesemne, îşi făcea efectul acţiunea deprimantă a ambianţei) – în mod sigur m-a cuprins teama, m-am simţit prins în capcană, închis în această colivie aberantă, acaparat de viforul sălbatic al vieţii din vechime.

— Ştiţi ceva, mi s-a adresat I, intraţi puţin în camera de alături. Glasul ei s-a auzit de acolo, din interior, de după ferestrele întunecate ale ochilor, unde pălălăia şemineul.

Am ieşit, m-am aşezat. De pe policioara din perete mă privea drept în faţă, cu un zâmbet abia perceptibil, fizionomia cârnă şi asimetrică a unuia dintre poeţii din vechime (pare-mi-se, Puşkin). De ce oi fi stând uite-aşa – de ce suport supus acest zâmbet, şi pentru ce toate astea: pentru ce sunt aici – de unde această stare stupidă? Această femeie agasantă, antipatică, acest joc bizar…

Acolo – a pocnit uşa de la şifonier, se auzea foşnet de mătase, mă stăpâneam cu greu să mă duc acolo şi – nu-mi amintesc exact: probabil voiam să-i spun multe vorbe tăioase.

Dar iat-o că a ieşit. Purta o rochie antică scurtă, de un galben aprins, o pălărioară neagră, ciorapi negri. Rochia era dintr-o mătase uşoară – vedeam clar: ciorapi foarte lungi, mult peste genunchi – şi gâtul descoperit, umbră între…

— Ascultaţi, e clar, vreţi să faceţi pe originala, dar chiar nu…

— E clar, m-a întrerupt I, să fii original înseamnă să ieşi cumva în evidenţă printre ceilalţi. Prin urmare, să fii original înseamnă să încalci egalitatea… Şi ceea ce în limbajul idiot al anticilor se numea „a fi banal“ la noi înseamnă să-ţi îndeplineşti datoria. Pentru că…

— Da, da, da! Întocmai, nu m-am mai putut stăpâni. Şi n-aveţi de ce, n-aveţi de ce…

S-a apropiat de statuia poetului cu nasul cârn şi, lăsând storul peste focul sălbatic al ochilor – acolo, înlăuntru, în spatele ferestrelor ei –, mi-a spus, de data asta, pare-mi-se, absolut serios (poate ca să mă mai împace), mi-a spus ceva cât se poate de judicios:

— Nu vi se pare uluitor că a fost o vreme când oamenii răbdau asemenea personaje? Mai mult – le adulau. Ce spirit de sclavi! Nu-i aşa?

— E clar… Adică am vrut… (acest blestemat e clar!).

— Da, înţeleg. De fapt, aceştia erau stăpânitori mai puternici decât cei încoronaţi. De ce nu i-au izolat, nu i-au nimicit? La noi…

— Da, la noi… am început – şi deodată ea a izbucnit în râs. Pur şi simplu vedeam cu ochii acest hohot de râs: curba lui răsunătoare, abruptă, flexibil-elastică, precum un bici.

Ţin minte – tremuram tot. Uite – s-o apuc – şi nu mai ştiu ce… Trebuia să fac ceva, indiferent ce. Cu o mişcare mecanică am deschis ecusonul meu de aur, m-am uitat la ceas. 17 fără zece.

— Nu credeţi că e timpul să plecăm? am întrebat cât am putut de politicos.

— Şi dacă v-aş ruga să rămâneţi aici cu mine?

— Ascultaţi: vă… vă daţi seama ce spuneţi? Peste zece minute sunt dator să fiu în sala…

— … Şi toate numerele sunt datoare să urmeze cursul de artă şi ştiinţă stabilit… a rostit I cu glasul meu. Apoi a dat la o parte storul – şi-a ridicat privirile: prin ferestrele întunecate pălălăia şemineul. La Biroul Medical am un medic – este înscris la mine. Aşa că, dacă îl rog, o să vă elibereze un certificat că sunteţi bolnav. Ce ziceţi?

Am înţeles. În sfârşit, am înţeles încotro mă ducea tot acest joc.

— Chiar aşa, carevasăzică! Dar ştiţi dumneavoastră că eu, ca orice număr cinstit, în fond trebuie să mă duc neîntârziat la Biroul Păzitorilor şi…

— Iar nu în fond – un ascuţit zâmbet-muşcătură – sunt foarte curioasă: o să vă duceţi la Birou sau nu?

— Mai rămâneţi? am pus mâna pe clanţa uşii. Clanţa era de aramă, şi am auzit: glasul meu era la fel.

— O clipă… se poate?

S-a apropiat de telefon. A chemat un număr – eram atât de emoţionat, încât nu l-am reţinut – şi a strigat:

— Te aştept la Casa Antică. Da, da, sunt singură…

Am întors clanţa rece de aramă:

— Îmi permiteţi să iau aeroul?

— O da, desigur! Vă rog…

Acolo, în soare, dormita ca o plantă bătrâna. Iarăşi m-a uluit că gura ei, total acoperită, s-a deschis şi că ea a prins să vorbească.

Dar asta a dumneavoastră – ce-i cu ea, a rămas acolo singură?

Singură.

Gura bătrânei s-a acoperit iarăşi. Bătrâna a clătinat din cap. Pesemne, chiar şi mintea ei în declin înţelegea cât de stupidă şi de riscantă este purtarea acestei femei.

La 17 fix eram la curs. Şi deodată nu ştiu cum am înţeles că i-am spus bătrânei un neadevăr: acum I nu era acolo singură. Poate acest fapt – că fără să vreau am minţit-o pe bătrână – mă chinuia atât şi mă împiedica să ascult. Da, aşa stăteau lucrurile: nu era singură.

După 21½ aveam oră liberă. Puteam chiar astăzi să mă duc la Biroul Păzitorilor şi să fac cuvenita declaraţie. Dar mă simţeam atât de obosit după această poveste stupidă. Şi apoi – termenul legal pentru declaraţie este de două zile. Am tot timpul mâine: 24 de ore în cap.

Însemnarea a 7-a.

Conspect:

Un fir de geană. Taylor. Măselariţă şi lăcrămioare

E noapte. Verde, portocaliu, albastru; instrumentul regal de culoare roşie; rochia galbenă ca portocala. Apoi – Buddha de aramă; deodată şi-a ridicat pleoapele de aramă – şi ţâşnesc picături de sevă: din Buddha. Şi din rochia galbenă curge sevă, şi pe oglindă se preling picături de sevă, şi din patul cel mare, şi din pătucurile de copii, ba chiar şi din mine însumi – şi simt o groază cumplită şi dulce…

M-am trezit: o lumină albăstruie, potolită; luceşte sticla pereţilor, fotoliile de sticlă, masa. Asta m-a calmat, inima a încetat să mai bată nebuneşte. Sevă, Buddha… ce-i absurditatea asta? E clar: sunt bolnav. Înainte nu mi s-a mai întâmplat vreodată să am vise. Se spune că la cei vechi era ceva cu totul obişnuit să aibă vise. Bineînţeles: toată viaţa lor era un îngrozitor carusel: verde-portocaliu-Buddha-sevă. Noi însă cunoaştem că visele constituie o boală psihică gravă. Şi eu ştiu: până astăzi creierul meu a funcţionat ca un mecanism cronometric verificat, strălucitor, fără urmă de impurităţi, iar acum… Da, acum este chiar aşa: simt acolo, în creier, prezenţa unui corp străin – ca un fir subţire de geană în ochi: nu-ţi simţi fiinţa în întregul ei, dar ochiul acesta cu firul de geană nu-l poţi uita nici o clipă…

La căpătâi răsună clopoţelul, vioi, cristalin: e ora 7, scularea. În stânga şi în dreapta, prin pereţii de sticlă, parcă mă văd pe mine însumi, camera mea, îmbrăcămintea, îmi văd mişcările – repetate de o mie de ori. Asta înviorează: vezi că eşti o parte dintr-un întreg uriaş, viguros. Şi e o frumuseţe atât de precisă: nici un gest inutil, nici o îndoire, nici o răsucire.

Într-adevăr, acest Taylor a fost, fără doar şi poate, cel mai mare geniu al anticilor. E drept, nu i-a dat în gând să-şi extindă metoda asupra întregii vieţi, asupra fiecărui pas, 24 ore din 24 – el n-a ştiut să-şi integreze sistemul de la ora 1 la ora 24. Totuşi: cum au putut să scrie biblioteci întregi despre un oarecare Kant – şi abia de l-au observat pe Taylor, acest profet, care a ştiut să arunce o privire peste zece secole în viitor.

Micul dejun s-a terminat. S-a cântat armonios imnul Statului Unic. Armonios, în rânduri de câte patru – spre lifturi. Bâzâitul abia perceptibil al motoarelor – şi repede în jos, în jos, în jos – senzaţia că ţi se opreşte inima…

Şi deodată îmi revine în minte acelaşi vis stupid – sau o anume funcţie implicită a acestui vis. A, da, şi ieri în aerou – coborârea. De altfel, toate astea au luat sfârşit: punct. Şi e foarte bine că m-am purtat cu ea atât de hotărât şi de tăios.

Mă aflam într-un vagon al drumului subteran şi goneam spre hala de construcţie, unde străluceşte în soare trupul elegant al Integralului, deocamdată nemişcat, neînsufleţit de puterea focului. Cu ochii închişi, meditam în formule: calculam din nou în gând ce viteză iniţială este necesară spre a desprinde de pământ Integralul. În fiecare atom de secundă masa Integralului se modifică (se consumă combustibilul de explozie). Obţinem o ecuaţie foarte complicată, cu valori transcendentale.

Ca prin vis: aici, în lumea fermă a cifrelor – cineva s-a aşezat alături de mine, m-a înghiontit uşor, a spus „scuzaţi-mă“.

Am întredeschis ochii – şi la început (asociaţie de la Integral) am zărit ceva gonind vertiginos în spaţiu: capul goneşte şi el, pentru că în părţi se răşchiră trandafirii urechile-aripi. Şi apoi curba cefei lăsate în jos – spatele încovoiat – o dublă arcuire – litera S…

Şi prin pereţii de sticlă ai lumii mele algebrice – iarăşi un firicel de geană – ceva neplăcut, ce trebuie astăzi să

— Nu face nimic, vă rog, i-am zâmbit vecinului, l-am salutat. Pe ecusonul lui strălucea S-4711 (e clar de ce din prima clipă l-am asociat cu litera S: era impresia vizuală, pe care conştiinţa n-o înregistrase). I-au strălucit ochii – două mici sfredele ascuţite, rotindu-se în viteză, se înşurubau tot mai adânc, şi uite-acum vor ajunge până în străfunduri, vor vedea ceea ce nici chiar eu însumi…

Brusc, firul de geană a devenit foarte clar pentru mine: am alături pe unul din ei, din Păzitori, şi cel mai simplu ar fi să-i spun lui totul chiar acum, fără a amâna.

— Ştiţi, ieri am fost la Casa Antică… Glasul meu răsuna ciudat, pleoştit, plat – am încercat să mi-l dreg tuşind.

— Foarte bine. Vizita oferă material pentru concluzii foarte instructive.

— Dar vedeţi, n-am fost singur, am însoţit numărul I-330, şi…

— I-330? Mă bucur pentru dumneavoastră. E o femeie foarte interesantă, talentată. Are mulţi admiratori.

… De fapt şi el – atunci, la plimbare – poate că şi el e înscris la ea? Nu, e clar: nu se poate, e de neconceput să-i spun lui despre asta.

— Da, da! Desigur, desigur! Foarte interesantă – şi zâmbeam tot mai larg, tot mai nătâng, şi simţeam că acest zâmbet mă face să apar gol şi stupid…

Sfredelele m-au străpuns până-n străfunduri, după care, rotindu-se în viteză au făcut cale-ntoarsă, în ochi; S mi-a adresat un zâmbet ambiguu, a salutat din cap şi s-a strecurat spre ieşire.

M-am camuflat după un ziar (aveam impresia că toată lumea se uită la mine) şi în curând am uitat de firicelul de geană, de sfredele, de toate: într-atât m-a impresionat ceea ce am citit. O scurtă ştire: „Dispunem de informaţii sigure că au fost descoperite din nou urme ale unei organizaţii, nedepistată până acum, având ca scop eliberarea de sub jugul binefăcător al Statului“.

„Eliberarea“? Uluitor: cât de viabile sunt în firea omului instinctele criminale. Spun în mod conştient „criminale“. Libertatea şi crima sunt legate între ele la fel de indisolubil ca… ei, ca mişcarea aeroului şi viteza lui: viteza aeroului = 0, şi el stă nemişcat. Libertatea omului = 0, şi el nu face crime. Lucrul acesta e clar. Singurul mijloc de a-l izbăvi pe om de crime este acela de a-l izbăvi de libertate. Şi uite, abia am scăpat de asta (pe scara cosmică secolele înseamnă, desigur, „abia“), când deodată nişte mizerabili slabi de minte…

Nu, nu pot înţelege: de ce nu m-am dus imediat, chiar ieri, la Biroul Păzitorilor. Astăzi după 16 – mă voi duce negreşit…

Am ieşit la 16.10 – şi la colţ am zărit-o imediat pe O – învăluită toată într-un entuziasm trandafiriu, generat de această întâlnire. „Uite cine are o minte rotundă, simplă. Tocmai bine: ea va înţelege şi mă va sprijini…“ De fapt, nu: n-aveam nevoie de sprijin: hotărârea mea era fermă.

Trompetele de la Uzina Muzicală cântau armonios Marşul – acelaşi marş de fiecare zi. Ce farmec de nedescris emană aceste trăsături de cotidian, de repetabilitate, de luminozitate!

O m-a apucat de mână.

— Hai să ne plimbăm – ochii albaştri, rotunzi sunt larg deschişi spre mine – ferestre albastre spre interior – şi eu pătrund fără nici un obstacol: înăuntru nu e nimic, adică nimic străin, de prisos.

— Nu, nu ne plimbăm. Trebuie… I-am spus unde trebuie să mă duc. Spre stupoarea mea, am văzut: cercul rotund al gurii s-a transformat în semilună cu colţurile în jos, de parc-ar fi înghiţit ceva acru. M-am înfuriat.

— Voi, numerele-femei, sunteţi, am impresia, roase în mod incurabil de prejudecăţi. Sunteţi absolut incapabile de o gândire abstractă. Iartă-mă, dar e pur şi simplu o dovadă de mărginire.

— Te duci la spioni… pfu! Iar eu, care am făcut rost pentru dumneata, de la Muzeul de Botanică, de o crenguţă de lăcrămioare…

— De ce „Iar eu“ – de ce acest „Iar“? Atitudine tipică de femeie. – Am apucat cu furie (recunosc) lăcrămioarele ei. – Uite-le, lăcrămioarele dumitale, ei? Miroase-le: miros bine, da? Păi să ai măcar atâta logică. Lăcrămioarele miros bine: aşa e. Dar poţi spune despre miros, despre noţiunea de miros ca atare, că e bună sau că e rea? Nu poţi, este? Există mirosul de lăcrămioare – şi mirosul oribil de măselariţă: miros e unul, miros e şi celălalt. Au existat spioni în statul antic – sunt spioni şi la noi… da, spioni. Nu mă tem de cuvinte. Dar e clar un lucru: acolo spionul e totuna cu măselariţa, aici spionul e lăcrămioara. Da, da, lăcrămioara!

Semiluna trandafirie tremura. Acum îmi dau seama: a fost doar o părere – atunci însă eram convins că va izbucni în râs. Am început să strig şi mai tare:

— Da, lăcrămioara. Şi nu e nimic de râs, absolut nimic.

Capetele numerelor – globuri rotunde şi netede – se scurgeau pe-alături – şi se uitau înapoi. O m-a luat tandru de mână:

— Astăzi eşti nu ştiu cum… Nu cumva eşti bolnav?

Visul – culoarea galbenă – Buddha… Am înţeles imediat cât se poate de clar: trebuie să mă duc la Biroul Medical.

— Da, într-adevăr: sunt bolnav, am consimţit cu mare bucurie (o contradicţie absolut inexplicabilă: nu era nici un motiv de bucurie).

— Păi trebuie să te duci de urgenţă la medic. Înţelegi şi dumneata: eşti dator să fii sănătos – e ridicol să încep să ţi-o demonstrez.

— Desigur, dragă O, desigur, ai perfectă dreptate. Ai perfectă dreptate!

Nu m-am dus la Biroul Păzitorilor: ce să-i faci, m-am văzut nevoit să mă duc la Biroul Medical, unde m-au reţinut până la ora 17.

Iar seara (de fapt, n-are importanţă – seara acolo e oricum închis) – seara a venit la mine O. N-am coborât storurile. Ne-am îndeletnicit cu rezolvarea unor probleme dintr-o culegere de probleme veche: o îndeletnicire foarte calmantă şi care îţi limpezeşte gândurile. O-91 şedea cu caietul în faţă, cu capul aplecat spre umărul stâng şi, silitoare, proptea cu limba, pe dinăuntru, obrazul stâng. Era o poză atât de copilăroasă, atât de plină de farmec. Şi mă simţeam atât de bine, totul era precis şi simplu..

A plecat. Sunt singur. Am oftat profund de două ori (este foarte recomandabil înainte de culcare). Deodată, un miros neprevăzut – şi care-mi sugera ceva foarte neplăcut… Peste puţin timp am descoperit: în patul meu fusese ascunsă crenguţa de lăcrămioare. Totul s-a învârtejit deodată, s-a ridicat din adânc. Nu, a fost pur şi simplu lipsit de tact din partea ei – să-mi strecoare aceste lăcrămioare. Aşa e, într-adevăr, nu m-am dus. Dar nu am nici o vină: sunt bolnav.

Însemnarea a 8-a.

Conspect:

Rădăcina iraţională. R-13. Triunghiul

Este ca atunci, demult, în anii de şcoală, când mi s-a întâmplat cu . Îmi amintesc atât de clar, ca aievea, o sfero-sală luminoasă, sute de capete rotunde ale băieţilor – şi Pliapa, matematicianul nostru. Noi l-am poreclit „Pliapa“: era deja serios uzat, zdruncinat, şi atunci când elevul de serviciu îi introducea la spate ştecărul, întotdeauna în primul moment se auzea din difuzor „plia-plia-plia-tşşş“, şi abia după aceea începea lecţia. Într-o zi Pliapa ne-a vorbit despre numerele iraţionale – şi, ţin minte, am plâns, am bătut cu pumnii în masă şi am urlat: „Nu vreau nici un ! Scoateţi-l din mine pe !“. Această rădăcină iraţională s-a înfipt în mine ca ceva străin, eterogen, cumplit, devorator – nu o puteam conştientiza, neutraliza, pentru că era în afară de ratio.

Şi uite, acum apare din nou . Mi-am revăzut însemnările şi am înţeles: am încercat să mă păcălesc pe mine însumi, m-am minţit – numai şi numai ca să nu-l văd pe . Toate sunt fleacuri – că aş fi bolnav şi celelalte: puteam să mă duc acolo; cu o săptămână în urmă, ştiu bine, m-aş fi dus fără nici o ezitare. Iar acum de ce… De ce?

Uite şi astăzi. La 16.10 fix eram în faţa zidului strălucitor de sticlă. Deasupra mea – scânteierea de aur, însorită, pură a literelor de pe firma Biroului. În interior, prin sticlă – un rând lung de unife albăstrui. Chipurile emană o lumină lină, precum candelele în biserica de pe vremuri: au venit aici pentru a săvârşi un act de vitejie, au venit pentru a preda altarului Statului Unic pe cei dragi, pe prieteni, pe ei înşişi. Iar eu – eu mă avântam spre ei, să fiu cu ei. Şi nu pot: picioarele s-au sudat adânc în dalele de sticlă – stăteam şi mă uitam tâmp, fără a avea putere să mă urnesc din loc…

— Hei, matematicianule, te-a prins visarea!

Am tresărit. Mă fixează doi ochi negri, smălţuiţi de râs, nişte buze groase, negroide. Poetul R-13, un vechi prieten, şi lângă el – trandafiria O.

M-am întors spre ei supărat (cred că dacă nu m-ar fi deranjat, în cele din urmă aş fi smuls din mine cu carne cu tot pe , aş fi intrat la Birou).

— Nu m-a prins nici o visare – dacă vreţi, stau şi admir, am răspuns destul de tăios.

— Ei da, da, da! Dumneata, drăguţule, trebuia să te faci poet, poet – nu matematician! E-hei, ce-ar fi să treci la noi, la Poeţi? Ia spune, vrei – te aranjez cât ai bate din palme, ce zici?

R-13 vorbeşte cu efuziune, cuvintele ţâşnesc din el şuvoi, din buzele-i groase – ţâşnesc stropi; fiecare „p“ – o fântână, „poeţi“ – o fântână.

— Am slujit şi voi sluji cunoaşterea, m-am încruntat eu: nu-mi plac glumele şi nu le înţeleg, iar R-13 are prostul obicei de a glumi.

— Mai dă-o-ncolo de cunoaştere! Cunoaşterea asta a voastră înseamnă laşitate. Ce mai: aşa este. Pur şi simplu vreţi să împrejmuiţi cu un zid infinitul, iar ca să aruncaţi o privire dincolo de zid – vă e teamă. Asta e! Ia aruncaţi o privire dincolo – o să rămâneţi orbiţi. Da!

— Zidurile sunt baza oricărei umani… am început eu.

R – o ţâşnitură de fântână. O râdea rotund, trandafiriu. Am dat din mână: n-aveţi decât să râdeţi, nici că-mi pasă. Mă preocupa altceva. Trebuia să blochez cumva, să înăbuş acest blestemat de .

— Ştiţi ceva, am propus, haideţi la mine, să mai stăm, să mai rezolvăm nişte probleme (mi-am amintit de ora tihnită din ajun – poate va fi la fel şi astăzi).

O s-a uitat la R; s-a uitat la mine, o privire limpede, rotundă, obrajii i s-au colorat uşor – culoarea gingaşă, tulburătoare a taloanelor noastre.

— Dar astăzi eu… Astăzi am talon pentru el – a făcut semn spre R – iar deseară el e ocupat… Aşa că…

Buzele umede, lăcuite au pleoscăit cu bonomie:

— Ei, nouă ne ajunge o jumătate de oră, nu-i aşa, O? Culegerea voastră de probleme nu mă amuză, dar să mergem la mine, pur şi simplu să mai stăm puţin.

Îmi era groază să rămân singur cu mine însumi – sau, mai exact, cu acela nou, străin mie, care parcă numai în virtutea hazardului avea numărul meu – D-503. Aşa că m-am dus la el, la R. E drept, R nu este precis, nu e ritmic, are o logică de-a-ndoaselea, e pornit să ia orice în râs, totuşi suntem amici. Că doar nu de florile mărului, cu trei ani în urmă, am ales-o împreună pe această drăgălaşă, trandafirie O. Asta ne-a legat cumva şi mai strâns decât anii de şcoală.

În continuare – în camera lui R. Ai zice că toate sunt întocmai ca şi la mine: Tablele Orare, sticla din care sunt modelate fotoliile, masa, şifonierul, patul. Dar cum a intrat R în cameră – a mişcat un fotoliu, a mişcat altul – planurile s-au schimbat, totul a ieşit din gabaritul stabilit, a devenit neeuclidian. R este mereu acelaşi, mereu acelaşi. La Taylor şi la matematică a fost întotdeauna codaş.

Ne-am amintit de bătrânul Pliapa: cum noi, băieţii, îi lipeam pe picioarele-i de sticlă, cât era loc, bileţele de mulţumire (ţineam foarte mult la Pliapa). Ne-am amintit de Profesorul de Lege⁴. Profesorul de Lege avea un glas deosebit de puternic – din difuzor vântul sufla din plin – şi noi, copiii, urlam textele după el, cât ne ţinea gura. Şi cum o dată teribilul R-13 a umplut pâlnia difuzorului cu ghemotoace de hârtie: la fiecare text – împuşcătură de hârtie. Bineînţeles, R a fost pedepsit, făcuse ceva foarte urât, bineînţeles, acum însă am râs cu hohote – tot triunghiul nostru – inclusiv eu, recunosc.

— Dar dacă era viu, ca la antici, hai? Atunci să fi văzut – „t“, pleoscăit de fântână din buzele-i groase…

Soarele pătrundea prin tavan, prin pereţi, de sus, din flancuri, imaginea apărea de jos. O – pe genunchii lui R-13, în ochii ei albaştri – picături minuscule de soare. M-am mai încălzit cumva, mi-am revenit; s-a potolit, nu se mişca…

— Ce-ţi mai face Integralul? În curând vom porni să-i luminăm pe locuitorii planetelor, hai? Daţi-i drumul! Că altfel noi, poeţii, o să mâzgălim atâta hârtie, încît nici Integralul vostru n-o să fie în stare s-o ridice. În fiecare zi de la 3 la 11… R a dat din cap, s-a scărpinat la ceafă: ceafa lui e ca o valijoară pătrată, legată în spate (mi-am amintit de un tablou de altădată: În caretă).

M-am înviorat:

— A, scrii şi dumneata pentru Integral? Spune-mi, despre ce? Să zicem, de exemplu, astăzi.

— Astăzi, despre nimic. M-am ocupat de altceva… – „v“-ul şi-a zvârlit stropii drept în mine.

— Ce altceva?

R s-a strâmbat:

— Ce-ce! Ei, dacă vrei, de sentinţă. Am poetizat sentinţa. Un tâmpit, tot poet de-al nostru… Doi ani în şir am stat alături, părea om normal. Şi deodată – na-ţi-o: „Eu, zice, sunt un geniu, geniul e mai presus de lege“. Şi trage-i la prostii… Ce să mai vorbim… Eh!

Buzele-i groase atârnau, luciul din ochi se mistuise. R-13 a sărit din loc, s-a întors cu spatele, şi-a îndreptat privirile undeva, prin zid. Mă uitam la valijoara lui închisă ermetic şi mă gândeam: ce o fi răscolind acum acolo – în valijoara sa?

Un minut de tăcere penibilă, asimetrică. Nu înţelegeam care e problema, dar, desigur, o problemă era.

— Din fericire, vremurile antedeluviene cu tot felul de Shakespeare şi Dostoievski – sau cum le-o mai fi zicând – au trecut, am spus, intenţionat cu glas tare.

R s-a întors cu faţa. Ca şi înainte, cuvintele ţâşneau din el, stropeau, dar am avut impresia că luciul de veselie dispăruse din ochii săi.

— Într-adevăr, scumpe matematiciene, din fericire, din fericire, din fericire! Noi suntem cea mai fericită medie aritmetică. Cum se spune la voi: să se integreze de la zero la infinit – de la cretin la Shakespeare… Aşa!

Nu ştiu de ce – era absolut fără temei – mi-am amintit-o pe aia, tonul ei, între ea şi R se întindea un nu ştiu ce fir subţire-subţire. (Ce fir?) Din nou s-a pus în mişcare . Am deschis ecusonul: 16.25. Pentru talonul roz mai aveau 45 de minute.

— Ei, e timpul s-o iau din loc… şi am sărutat-o pe O, i-am strâns mâna lui R, am pornit spre lift.

Pe bulevard, după ce am traversat, am întors capul: imobilul, acest colos de sticlă, luminos, pătruns tot de soare, ici şi colo etala pătratele de storuri coborâte, cenuşiu-albastre, netransparente – pătratele fericirii ritmice taylorizate. La etajul şase am descoperit cu ochii pătratul lui R-13: storurile fuseseră deja coborâte.

Draga de O… Dragul de R… Are şi el, de asemenea (nu ştiu de ce „de asemenea“ – dar să fie scris cum mă conduce condeiul) – are şi el, de asemenea, ceva ce nu-mi apare tocmai clar. Şi totuşi eu, el şi O – noi alcătuim un triunghi, chiar dacă nu este echilateral, rămâne totuşi un triunghi. Dacă e să vorbim în limbajul strămoşilor noştri (poate că pentru voi, cititorii mei planetari, acest limbaj e mai pe înţeles), noi alcătuim o familie. Şi ce bine e uneori, chiar pentru scurt timp, să te odihneşti, să te închizi într-un triunghi simplu şi viguros, lăsând afară tot ce…

Însemnarea a 9-a.

Conspect:

Liturghia. Iambii şi troheii. Mâna de fontă

O zi luminoasă, solemnă. Într-o zi ca asta uiţi de propriile slăbiciuni, inexactităţi, boli – şi totul îţi apare cristalin, de neclintit, etern – ca şi sticla nouă, sticla noastră.

Piaţa Cubului. Şaizeci şi şase puternice cercuri concentrice: tribunele. Şi şaizeci şi şase de rânduri: lumina blândă a chipurilor, ochii oglindind aurora cerurilor – sau, poate, aurora Statului Unic. Flori roşii ca sângele – buzele femeilor. Ghirlande delicate – chipuri de copii – în primele rânduri, aproape de locul acţiunii. O linişte profundă, austeră, gotică.

Dacă ne luăm după descrierile ce ne-au parvenit, ceva asemănător încercau anticii în timpul „slujbelor religioase“. Ei însă îl slujeau pe Dumnezeul lor neinspirat, necunoscut – noi slujim ceva profund inspirat şi cunoscut în toate subtilităţile; Dumnezeul lor nu le-a dat nimic, în afară de eterne şi chinuitoare căutări; Dumnezeul lor n-a găsit nimic mai deştept de făcut decât nu se ştie de ce, să se aducă pe sine însuşi drept jertfă – pe când noi închinăm jertfa Dumnezeului nostru, Statul Unic – o jertfă calmă, gândită, raţională. Da, era liturghia solemnă pentru Statul Unic, amintirea crucialelor zile-ani ale Războiului de Două Sute de Ani, măreaţa sărbătoare a victoriei tuturor asupra unuia, a sumei asupra insului izolat.

Uite, unul – stătea pe treptele Cubului scăldat în soare. Un chip alb… Ba nu, nu era alb, pierduse orice culoare – chip de sticlă, buze de sticlă. Şi doar ochii – hăuri negre care absorb, înghit, şi lumea aceea sinistră, de care îl mai despărţeau doar câteva minute. Ecusonul de aur cu numărul îi fusese deja luat. Mâinile îi sunt legate cu o panglică purpurie (un obicei vechi: îşi are explicaţia, pesemne, în faptul că, în vechime, când actul acesta nu se înfăptuia în numele Statului Unic, condamnaţii se simţeau, evident, îndreptăţiţi să opună rezistenţă, aşa că de regulă li se puneau lanţuri la mâini).

Iar sus, pe Cub, lângă Maşină – silueta nemişcată, ca turnată din metal, a aceluia pe care noi îl numim Binefăcătorul. De aici, de jos, nu i se distinge figura: se vede doar că e profilat în contururi aspre, măreţe, pătrate. În schimb mâinile… Uneori se întâmplă aşa în imagini fotografice: aşezate prea aproape, în prim plan, mâinile apar uriaşe, îţi captează privirile, acoperă totul. Aceste mâini grele, care deocamdată se sprijină liniştit pe genunchi – e clar: sunt de piatră şi genunchii abia de le pot suporta greutatea…

Şi deodată una din aceste mâini uriaşe s-a ridicat încet – un gest lent, de fontă – şi din tribune, supunându-se mâinii ridicate, un număr s-a apropiat de Cub. Era unul din Poeţii Statului, căruia i-a fost hărăzită fericita misiune de a încununa sărbătoarea cu versurile sale. Şi peste tribune au răsunat divinii iambi de aramă – despre acela, ieşit din minţi, cu ochii sticloşi, care stătea acolo, pe trepte, în aşteptarea consecinţei logice a actelor sale demenţiale.

… Foc, pălălaie. În iambi se clatină clădirile, aruncă în sus ţâşniri de aur topit, se prăbuşesc. Se chircesc copacii verzi, picură seva – acum au rămas doar crucile negre ale scheletelor. Dar a apărut Prometeu (suntem noi, desigur) – –

Şi-a înhămat pârjolul în maşină, în oţel.

Şi haosul l-a prins în lanţurile legii.

Totul este nou, făurit din oţel: soare de oţel, copaci de oţel, oameni de oţel. Deodată un dement „din lanţuri slobozeşte focul“ – şi totul se năruie din nou…

Din păcate, nu am memorie pentru versuri, un lucru însă îl ţin minte: nu s-ar fi putut găsi imagini mai instructive şi mai frumoase.

Din nou un gest lent, greu – şi pe treptele Cubului apare un alt poet. Chiar m-am săltat puţin: nu se poate? Buzele lui groase, negroide, el e… De ce n-a spus înainte că va avea înalta… Buzele-i tremură, sunt cenuşii. Îl înţeleg: e în faţa Binefăcătorului, în faţa întregului sobor al Păzitorilor – totuşi: să fie chiar atât de tulburat…

Trohei aspri, iuţi – lovitură de topor ascuţit. Despre o crimă fără precedent: versuri profanatoare, în care Binefăcătorul este numit… nu, nu pot mişca mâna ca să repet.

Palid, fără a privi pe cineva (nu m-am aşteptat de la el la atâta sfiiciune), R a coborât, s-a aşezat. Pentru un infim diferenţial de secundă lângă el a licărit un chip – un triunghi ascuţit, negru – şi s-a şters imediat: ochii mei – mii de ochi – erau îndreptaţi într-acolo, în sus, spre Maşină. Acolo – al treilea gest de fontă din neomeneasca mână. Şi, clătinându-se în suflul unui vânt invizibil, criminalul înaintează, încet, o treaptă – încă una – şi iată ultimul pas din viaţa lui – iată-l cu faţa la cer, cu capul dat pe spate – pe ultimul său pat.

Greu, de piatră, precum destinul, Binefăcătorul a dat ocol Maşinii, a pus mâna-i uriaşă pe manivelă… Nici un zgomot, nici un suflu: toţi ochii sunt aţintiţi asupra acestei mâini. Ce vijelie de foc trebuie să simţi – să te ştii arma, rezultanta a sute de mii de volţi. Ce soartă măreaţă!

O secundă incomensurabilă. Mâna a conectat curentul, s-a lăsat în jos. A strălucit tăişul insuportabil de ascuţit al razei – ca un tremur, un trosnet abia simţit în tuburile Maşinii. Trupul e întins jos – totul e într-o pâclă uşoară, opalină – şi iată-l cum se topeşte văzând cu ochii, se topeşte, se dizolvă cu o viteză fulminantă. Şi nu mai e nimic: doar o băltoacă de apă pură din punct de vedere chimic, care numai cu un minut înainte pulsase în inimă tumultos şi roşu…

Totul era foarte simplu, totul era bine cunoscut pentru fiecare din noi: da, disocierea materiei, da, dezagregarea atomilor corpului omenesc. Şi cu toate astea, de fiece dată era ca o minune, ca un semn al puterii supraomeneşti a Binefăcătorului.

Sus, în faţa Lui – zece numere-femei cu chipuri aprinse, buze întredeschise de emoţie, flori legănate de vânt⁵.

Conform unui vechi obicei, zece femei încununau cu flori unifa Binefăcătorului, încă umedă de stropi. Călcând cu mă

reţia marelui pontif, El coboară cu pasul rar, trece cu pasul rar printre tribune – şi în urma lui se ridică-n sus gingaşe ramuri albe de mâini de femei şi o furtună de urale dintr-un milion de piepturi. Aceleaşi urale şi în cinstea soborului de Păzitori, invizibil prezenţi şi ei aici, în rândurile noastre. Cine ştie, poate anume pe ei i-a profeţit imaginaţia omului antic, atunci când i-a creat pe „arhanghelii“ săi, delicaţi şi cumpliţi, ataşaţi de la naştere pe lângă fiecare om.

Într-adevăr, întreaga solemnitate păstra în ea ceva din vechile religii, ceva purificator, ca furtuna şi viforul. Voi, cei care veţi citi toate acestea, cunoaşteţi oare asemenea momente? Mi-e milă de voi dacă nu le cunoaşteţi…

Însemnarea a 10-a

Conspect:

Scrisoarea. Membrana. Sunt păros

Ziua de ieri a fost pentru mine acea hârtie prin care chimiştii îşi filtrează soluţiile: toate particulele în suspensie, tot ce e de prisos rămâne pe această hârtie. Şi dimineaţa am coborât perfect distilat, transparent.

Jos, în vestibul, aşezată la măsuţă, controloarea se uita la ceas şi nota numerele celor care intrau. Se numeşte IU… de fapt, mai bine să nu spun cifrele, pentru că mă tem să nu scriu despre ea ceva urât. Deşi, în fond, este o femeie în vârstă foarte respectabilă. Un lucru îmi displace la ea: are obrajii cam lăsaţi în jos – ca nişte branhii de peşte (s-ar părea: şi ce-i cu asta?).

A scârţâit din peniţă, m-am văzut notat pe pagină: „D-503“ – şi – alături o pată de cerneală.

Tocmai voiam să-i atrag atenţia asupra acestui lucru, când deodată ea a ridicat capul – şi m-a picat cu un insinuant surâs siniliu:

— Ai o scrisoare. Da. O s-o primeşti, dragule – da, da, o s-o primeşti.

Ştiam bine: scrisoarea, pe care ea a citit-o, trebuie să mai treacă prin Biroul Păzitorilor (cred că e inutil să dau explicaţii pentru această regulă firească), şi cel târziu la 12 voi intra în posesia ei. Dar m-a cam descumpănit surâsul ăsta al ei, picătura de cerneală a tulburat soluţia mea limpede. Într-atât, încât mai târziu, pe şantierul Integralului, n-am putut nicicum să mă concentrez – şi într-un rând chiar am greşit la calcule, ceea ce nu mi se mai întâmplase niciodată.

La orele 12 – din nou branhiile rozalii-maronii de peşte, acelaşi surâs – şi, în sfârşit, am în mână scrisoarea. Nu ştiu de ce, n-am citit-o pe loc, ci am băgat-o în buzunar – şi m-am grăbit să ajung la mine în cameră. Am deschis, am parcurs repede textul şi – m-am aşezat… Era o înştiinţare oficială că numărul I-330 s-a înscris pentru mine şi că astăzi, la 21, trebuie să mă prezint la ea – jos urma adresa.

Nu: după tot ce a fost, după ce i-am arătat atât de tranşant ce atitudine am faţă de ea. În plus, ea nici nu ştia: am fost ori ba la Biroul Păzitorilor, n-avea de unde să afle că am fost bolnav – mă rog, că n-am putut oricum… Şi cu toate astea

În cap mi se învârtea, îmi duduia un dinam. Buddha – galbenul – lăcrămioarele – semiluna trandafirie… Da, şi mai era ceva – astăzi voia să vină la mine O. Să-i arăt înştiinţarea – referitoare la I-330? Nu ştiu: n-o să mă creadă (şi, într-adevăr, parcă e de crezut?) că n-am nici un amestec, că sunt cu totul… Şi ştiu: va fi o discuţie dificilă, stupidă, absolut lipsită de logică… Nu, asta nu. Să se rezolve totul în mod automat: pur şi simplu am să-i trimit o copie după înştiinţare.

În timp ce-mi băgam grăbit în buzunar înştiinţarea – mi-am văzut deodată mâna îngrozitoare, de maimuţă. Mi-am amintit că ea, I, atunci la plimbare, mi-a luat mâna, a privit-o. Oare ea chiar…

Şi uite, s-a făcut 21 fără un sfert. O noapte albă. Totul e verzui-sticlos. Dar e o altfel de sticlă, fragilă – nu e sticla noastră, cea adevărată, este un înveliş subţire de sticlă, iar sub înveliş totul se învârte, goneşte, duduie… Şi nu m-ar mira dacă acum cupolele auditoriilor s-ar înălţa ca nişte fumuri lente şi rotunde şi o lună vârstnică ar zâmbi siniliu – precum controloarea de la măsuţă azi dimineaţă, şi în toate casele toate storurile s-ar coborî în acelaşi timp, şi dincolo de storuri.

O senzaţie ciudată: îmi simţeam coastele – ca nişte drugi de fier care stânjenesc – categoric stânjenesc inima, e strâmt, nu e loc. Stăteam în faţa uşii de sticlă cu cifre aurii: I-330. I stătea la masă cu spatele la mine şi scria ceva. Am intrat…

— Poftim… i-am întins biletul roz. Am primit astăzi înştiinţarea şi m-am înfiinţat.

— Cît sunteţi de punctual! încă un minut – se poate? Luaţi loc, să termin aici.

Şi-a lăsat din nou ochii asupra scrisorii – ce-o avea acolo, înăuntru, în spatele storurilor lăsate? Ce o să spună – ce să fac după o clipă? Cum să aflu, cum să calculez, când ea, toată, e de dincolo, din ţara primitivă şi străveche a viselor.

O priveam în tăcere. Coastele – nişte drugi de oţel, strâmtoare… Când vorbeşte, chipul ei e ca o roată rapidă şi lucitoare: nu-i poţi distinge spiţele. Acum însă roata e nemişcată. Şi am văzut o îmbinare ciudată: sprâncenele negre ţâşnesc sus, spre tâmple – un triunghi ascuţit şi ironic, orientat cu vârful în sus – două riduri mici, adânci, de la nas spre colţurile gurii. Şi aceste două triunghiuri se înscriau cumva între ele într-o contradicţie, puneau peste întregul chip acel x dezagreabil şi enervant – ca o cruce: un chip tăiat de o cruce.

Roata a prins a se învârti, spiţele s-au contopit…

— Înţeleg că n-aţi fost la Biroul Păzitorilor?

— Am fost… N-am putut: am fost bolnav.

— Da. Ei, mi-am închipuit eu: trebuia să existe ceva care să vă împiedice – indiferent ce (dinţii ascuţiţi, zâmbetul). În schimb acum sunteţi în mâna mea. N-aţi uitat: „Orice număr, care în timp de 48 de ore n-a anunţat Biroul, este considerat…“.

Inima mi-a bătut atât de tare, încât drugii s-au îndoit. Ca un băieţandru – prosteşte, ca un mucos am căzut în cursă, prosteşte tăceam. Şi simţeam: m-am încurcat în plasă – nici cu mâna, nici cu piciorul…

Ea s-a ridicat, s-a întins alene. A apăsat pe un buton, cu un trosnet uşor au căzut peste tot storurile. Eram rupt de lume – singur cu ea.

I se afla undeva în spatele meu, lângă şifonier. Unifa foşnea, cădea – eu ascultam – ascultam cu întreaga-mi fiinţă. Şi mi-am amintit… nu: mi-a străfulgerat într-o sutime de secundă…

Recent am avut de calculat curba membranei stradale de un tip nou (în momentul de faţă, aceste membrane, frumos drapate, pe toate bulevardele înregistrează pentru Biroul Păzitorilor discuţiile de pe stradă). Şi ţin minte: e o diafragmă concavă, trandafirie şi vibrantă, o fiinţă ciudată, alcătuită dintr-un singur organ – urechea. În acest moment eu eram o astfel de membrană.

Acum a pocnit un buton la guler – la piept – mai jos. Mătasea de sticlă foşneşte pe umeri, pe genunchi – pe jos. Aud – ceea ce e şi mai clar decât să vezi – un picior, apoi celălalt a păşit peste mormanul de mătase cenuşiu-albăstrui e…

Întinsă la maximum, membrana vibrează şi înregistrează tăcerea. Nu: lovituri de ciocan peste drugi, puternice, cu nesfârşite pauze. Şi aud – văd: în spatele meu, ea rămâne o clipă pe gânduri.

Uite – uşa şifonierului, uite – a pocnit un capac – şi din nou mătase, mătase…

— Poftim, sunt gata.

M-am întors. Avea pe ea o rochie uşoară galbenă ca şofranul, după modelul celor din vechime. Era de o mie de ori mai rău decât dacă n-ar fi avut pe ea nimic. Două puncte ascuţite – prin ţesătura subţire se vedeau mocnind rozaliu – doi cărbuni prin cenuşă. Doi genunchi rotunzi, delicaţi…

Era aşezată într-un fotoliu scund. În faţa ei, pe o măsuţă pătrată – un flacon cu un lichid de un verde strident, două păhărele minuscule cu picior. În colţul gurii îi fumega, într-un foarte fin fişic de hârtie, iarba aceea a anticilor (am uitat cum se numeşte).

Membrana vibra în continuare. Ciocanul – acolo, în lăuntrul meu – lovea în drugii încinşi până la roşu. Auzeam desluşit fiecare lovitură şi… dacă şi ea le aude?

Ea însă pufăia în linişte, din când în când îmi arunca o privire liniştită şi scutura cu neglijenţă cenuşa – peste biletul meu roz.

Încercând să-mi păstrez tot sângele rece, am întrebat-o:

— Ascultaţi, în cazul acesta de ce v-aţi înscris pentru mine? Şi de ce m-aţi obligat să vin aici?

Parcă nici nu m-a auzit. A turnat din flacon într-un păhărel, a luat o înghiţitură.

— Un lichior admirabil. Doriţi?

Abia acum am înţeles: era o băutură alcoolică. Mi-a trecut prin minte ca un fulger ziua de ieri: mâna de piatră a Binefăcătorului, tăişul insuportabil al razei, iar acolo, pe Cub, trupul acela întins, cu capul dat pe spate. Am tresărit.

— Ascultaţi, i-am spus, doar ştiţi bine: pe toţi cei care îşi otrăvesc organismul cu nicotină şi mai ales cu alcool – Statul Unic fără milă îi…

Sprâncenele întunecate s-au avântat spre tâmple, un triunghi ascuţit şi ironic:

— E mai raţional să-i nimiceşti pe cei puţini la număr, decât să dai posibilitate celor mulţi să se autodistrugă – şi degenerarea – şi aşa mai departe. Este corect până la indecenţă.

— Da… până la indecenţă.

— Să luăm un mănunchi de asemenea adevăruri goale, chelboase şi să-i dăm drumul în stradă… Nu, imaginaţi-vă numai… ei, pe acest nelipsit adorator al meu, să zicem – doar îl cunoaşteţi – imaginaţi-vi-l că s-a debarasat de întreaga minciună a hainelor – şi a apărut în mijlocul publicului în alura sa naturală… Oh!

Ea râdea. Eu însă vedeam triunghiul trist de jos: două cute adânci din colţurile gurii spre nas. Şi, nu ştiu de ce, la vederea acestor cute am înţeles limpede: cei dublu-arcuit, adus de spate, cu urechile ca două aripi a îmbrăţişat-o pe ea, care e aşa de… El…

De fapt, acum încerc să redau senzaţiile mele – anormale – de atunci. Acum, când scriu aceste rânduri, îmi dau seama perfect: totul trebuia să se întâmple chiar aşa, iar el, ca orice număr onest, are drepturi egale pentru bucurii – şi ar fi nedrept… Ei, este cât se poate de clar.

I a râs îndelung şi foarte ciudat. Apoi m-a privit fix – în interior:

— Şi mai ales – cu dumneata sunt absolut liniştită. Eşti aşa de drăguţ – o, sunt convinsă de asta – nici n-o să te gândeşti să te duci la Birou şi să anunţi că, uite, beau lichior, fumez. Ai să fii bolnav – ori ai să fii ocupat – ori mai ştiu eu ce. Mai mult: sunt convinsă – acum ai să bei împreună cu mine această otravă încântătoare…

Ce ton insolent, batjocoritor. Simţeam net că acum o urăsc iarăşi. De fapt, de ce „acum“? Am urât-o tot timpul.

Şi-a răsturnat în gură întregul păhărel de otravă verde, s-a ridicat şi, transparenţă trandafirie prin galbenul şofran, s-a oprit în spatele fotoliului meu…

Deodată – mâna-i mi-a înlănţuit gâtul – buzele-i s-au lipit de buzele mele… nu, parcă au pătruns undeva şi mai adânc, mai înfricoşător… Jur, a fost cu totul neaşteptat pentru mine şi, poate, tocmai de aceea… Doar nu puteam eu – acum înţeleg perfect acest lucru – nu puteam eu să doresc ceea ce s-a petrecut după aceea.

Buzele-i insuportabil de dulci (presupun că era gustul „lichiorului“) – şi în mine a fost turnată o înghiţitură de otravă arzătoare – şi încă – şi încă… M-am descopciat de pământ şi, planetă independentă, într-o rotaţie frenetică, m-am angajat în goană în jos, tot mai în jos, pe o orbită ce n-a fost calculată…

Nu pot să descriu decât aproximativ ce a urmat, numai prin analogii mai mult sau mai puţin apropiate.

Până acum nu-mi trecuse niciodată prin minte aşa ceva – dar lucrurile se prezintă întocmai: noi, pe pământ, mergem tot timpul deasupra unei mări de foc, clocotitoare, purpurie, ascunsă acolo, în pântecul pământului. Niciodată însă nu ne gândim la asta. Şi dacă deodată pojghiţa subţire de sub picioarele noastre ar deveni de sticlă, dacă am vedea deodată…

Am devenit de sticlă. Am văzut în mine, în interiorul meu.

Erau doi de mine. Unul era cel dinainte – D-503, numărul D-503, iar celălalt… Mai înainte, doar uneori îşi scotea din înveliş labele-i păroase, iar acum încerca să iasă în întregime, învelişul trosnea, mai-mai să se facă bucăţi şi… şi ce va fi atunci?

Agăţându-mă din toate puterile de un pai – de braţele fotoliului – am întrebat, ca să-mi aud vocea – vocea aceluia dinainte:

— De unde… de unde ai făcut rost de această… această otravă?

— O, asta! Pur şi simplu un medic, unul din ai mei…

— „Din ai mei“? „Din ai mei“ – ce?

Celălalt eu a sărit deodată afară şi a început să urle:

— Nu voi permite! Vreau ca nimeni în afară de mine; Am să omor pe oricine va… Pentru că eu te – eu te – –

Am văzut: a apucat-o brutal cu labele-i păroase, a sfâşiat mătasea subţire de pe ea, şi-a înfipt dinţii – ţin minte precis – chiar dinţii.

Nu ştiu cum s-a smuls I. Şi uite – cu ochii acoperiţi de acest blestemat stor de nepătruns – stătea cu spatele sprijinit de şifonier şi mă asculta.

Ţin minte: eram jos, pe podea, îi îmbrăţişam picioarele, îi sărutam genunchii. Şi o imploram: „Acum – chiar acum – în clipa asta“…

Dinţii ascuţiţi – triunghiul ascuţit şi ironic al sprâncenelor.

S-a aplecat spre mine, mi-a desprins în tăcere ecusonul.

— „Da! Da, dragă – dragă“ – am început febril să-mi dau jos unifa. Dar I – tot fără un cuvânt – mi-a pus drept sub ochi ceasul de pe ecusonul meu. Era ora 22½ fără cinci minute.

Am simţit că mă ia cu frig. Ştiam ce înseamnă asta – să apari pe stradă după 22½. Toată nebunia mea parcă a suflat-o vântul. Eu eram eu. Un lucru îmi era limpede: o urăsc, o urăsc, o urăsc!

Fără a-mi lua rămas bun, fără a întoarce capul – m-am năpustit afară din cameră. Prinzându-mi ecusonul din mers, cum s-o nimeri, sărind câte două trepte deodată pe scara din spate (mi-era teamă să nu mă întâlnesc cu cineva în lift) – am ieşit în fugă în bulevardul pustiu.

Toate erau la locul lor – atât de simple, cotidiene, legice: casele de sticlă strălucind de lumini, cerul palid de sticlă, noaptea verzuie, nemişcată. Dar sub această sticlă liniştită şi răcoroasă – gonea fără zgomot ceva violent, stacojiu, păros. Şi eu, cu sufletul la gură, goneam din răsputeri – să nu întârzii.

Deodată am simţit: ecusonul prins în grabă se desface – s-a desfăcut, a zdrăngănit de trotuarul de sticlă. M-am aplecat să-l ridic – şi în tăcerea de-o clipă: în spate un tropot. Mi-am întors capul: de după colţ se arăta ceva micuţ, arcuit. Cel puţin aşa mi s-a părut atunci.

Am pornit în goană, cât mă ţineau picioarele – de-mi şuierau urechile. La intrare m-am oprit: ceasul indica 22½ fără un minut. Am ciulit urechile: în spate nu se auzea nimeni. Se vede că fusese rodul unei imaginaţii neghioabe, efectul otrăvii.

A fost o noapte chinuitoare. Patul de sub mine se ridica, se lăsa, iar se ridica – plutea pe sinusoidă. Căutam să-mi impun: „Noaptea numerele sunt obligate să doarmă; este o obligaţie la fel cu aceea de a munci ziua. Este necesar ca să poţi munci ziua. Este o crimă să nu dormi noaptea…“ Şi totuşi nu puteam să adorm, nu puteam.

Mă sfârşesc. Nu sunt în stare să-mi îndeplinesc îndatoririle faţă de Statul Unic… Sunt…

Însemnarea a 11-a.

Conspect:

…Nu, nu pot, mai bine aşa, fără conspect

E seară. Ceaţă subţire. O ţesătură opalin-aurie acoperă cerul şi nu se vede: ce-o fi acolo – mai departe, mai sus. Cei vechi ştiau că acolo se află marele lor sceptic, stăpânit de plictis – Dumnezeu. Noi ştim că acolo nu e nimic – un nimic albastru-cristalin, gol, necuviincios. Acum nu mai ştiu ce e acolo: am aflat prea mult. O cunoaştere absolut convinsă că este infailibilă înseamnă credinţă. Am avut o credinţă fermă în mine, credeam că ştiu totul despre mine. Şi uite – –

Sunt în faţa oglinzii. Şi pentru prima oară în viaţă – chiar aşa: pentru prima oară în viaţă mă văd clar, limpede, conştient – mă văd cu uimire pe mine, ca şi cum aş fi un „el“. Ăsta sunt eu – el: sprâncene negre, trase în linie dreaptă; între ele – ca o cicatrice – o cută verticală (nu ştiu dacă am avut-o înainte). Ochii cenuşii, de oţel, sunt umbriţi de o noapte de nesomn; şi dincolo de acest oţel… rezultă că n-am ştiut niciodată ce e acolo. Şi de,,acolo“ (acest „acolo“ e în acelaşi timp aici, şi totodată infinit de departe) – de „acolo“ mă uit la mine – la el, şi ştiu categoric: el – cel cu sprâncenele trasate în linie dreaptă – este un intrus, un străin, l-am întâlnit pentru prima oară în viaţa mea. Iar eu cel autentic, eu – nu sunt – el…

Nu: punct. Toate astea sunt fleacuri, şi toate aceste senzaţii stupide sunt o aiureală, rezultatul intoxicării din ajun… Cu ce: cu o înghiţitură de otravă verde – sau cu ea? N-are importanţă. Notez asta numai pentru a arăta cât de ciudat poate să se încurce şi să deraieze mintea omenească – atât de precisă şi de ascuţită. Acea minte care a ştiut să facă digerabil chiar şi infinitul, spaima anticilor – prin…

Ţăcănit în numeratoare – şi cifrele R-13. Fie, chiar mă bucur: să stau acum singur mi-ar fi…

Peste 20 de minute

Pe planul hârtiei, în lumea bidimensională, aceste rânduri se află alături, dar într-o altă lume… Pierd simţul cifrelor: 20 de minute – asta poate să fie 200 sau 200.000. Şi e atât de bizar: liniştit, măsurat, gândind fiece cuvânt, să notez ceea ce s-a întâmplat între mine şi R. E ca şi cum v-aţi aşeza în fotoliu, picior peste picior, chiar lângă patul dumneavoastră şi aţi privi cu curiozitate cum dumneavoastră, tot dumneavoastră, vă perpeliţi pe acest pat.

Când a intrat R-13, eram absolut liniştit şi normal. Cu un sentiment de sinceră admiraţie am început să-i spun cât de bine i-au reuşit troheii sentinţei şi că, în cea mai mare măsură, tocmai prin aceste trohee a fost zdrobit, nimicit acel dement.

— … Ba chiar pot să-ţi spun: dacă mi s-ar fi propus să fac desenul schematic al Maşinii Binefăcătorului, aş fi notat acolo neapărat – neapărat – într-un fel sau altul, troheele dumitale, am încheiat eu.

Deodată, ce văd: ochii lui R îşi pierd strălucirea, buzele-i devin cenuşii.

— Ce-i cu dumneata?

— Ce-i-ce-i… Ei, pur şi simplu m-am săturat: toţi în jur – sentinţă, sentinţă. Nu mai vreau s-aud despre asta, punct. Nu mai vreau!

S-a bosumflat, s-a tot frecat la ceafă – această valijoară cu un conţinut străin, pe care nu-l înţeleg. Pauză. Apoi a găsit ceva în valijoară, a scos, a dat să desfacă, a desfăcut – a sărit de la locul său, lacul râsului i-a acoperit din nou ochii.

— Pentru Integralul dumitale însă compun… asta – da! Asta – da, într-adevăr!

Era din nou cel de totdeauna: buzele pleoscăie, stropesc, cuvintele ţâşnesc ca o fântână.

— Înţelegi („ţ“ – fântână) – străvechea legendă despre paradis… Este despre noi, despre acum. Da! Gândeşte-te. Cei doi din paradis au avut de ales: ori fericirea fără libertate, ori libertatea fără fericire; o a treia posibilitate nu le-a fost dată. Ei, nătărăii, au ales libertatea – şi ce a urmat: bineînţeles, secole de-a rândul după aceea au tânjit după lanţuri. După lanţuri – înţelegi – în asta constă tristeţea universală. Secole de-a rândul! Şi abia noi ne-am dumirit cum să redobândim fericirea… Nu, ascultă – ascultă mai departe! Dumnezeul antic şi noi stăm alături la aceeaşi masă. Da! Noi l-am ajutat pe Dumnezeu să-l biruie definitiv pe diavol – că doar diavolul este cel care i-a îndemnat pe oameni să încalce opreliştea şi să guste din libertatea cea nefastă, el – şarpele veninos. Iar noi, cu ditamai cizma, l-am călcat pe cap – trrah! Şi gata: e din nou paradis. Şi noi suntem iarăşi simpli, nevinovaţi, precum Adam şi Eva. Nici un fel de confuzie despre bine, despre rău: totul e foarte simplu, paradisiac, copilăreşte de simplu. Binefăcătorul, Maşina, Cubul, Clopotul cu gaze, Păzitorii – toate astea alcătuiesc binele, sunt măreţe, minunate, generoase, sublime, au puritate de cristal. Pentru că apără nonlibertatea noastră – adică fericirea noastră. Cei vechi ar fi început aici să discute, să judece, să-şi bată capul – etică, neetică… Ei, să lăsăm asta: într-un cuvânt, un poem paradisiac, ce zici? Şi pe tonul cel mai serios… Înţelegi? Curată năzdrăvănie!

Cum să nu înţeleg. Ţin minte, m-am gândit: „Ce înfăţişare neghioabă, asimetrică şi ce judecată sănătoasă“. De aceea mi-l simt eu atât de apropiat – eu, cel autentic (consider totuşi că autentic sunt eu cel de odinioară, iar tot ce se întâmplă acum nu este decât o boală).

R a citit pesemne aceste gânduri pe fruntea mea, m-a îmbrăţişat pe după umeri, a izbucnit în râs.

— Ehei… Adam ce eşti! Da, apropo de Eva…

S-a scotocit prin buzunar, a scos carneţelul de notiţe, l-a răsfoit.

— Poimâine… nu, peste două zile. O are talon roz pentru dumneata. Cum rămâne? Ca şi pân-acum? Vrei ca ea…

— Da, bineînţeles.

— Am să-i transmit. Pentru că, vezi dumneata, ea personal se jenează. Ce poveste! Cu mine e doar aşa, pe bază de talon roz, pe când pe dumneata… Şi nu spune cine e cel de-al patrulea care a pătruns în triunghiul nostru. Mărturiseşte, păcătosule, cine e?

A fâlfâit cortina din mine, şi – foşnetul mătăsii, flaconul verde, buzele… Şi am izbucnit absolut aiurea, fără rost (mai bine să mă fi abţinut!):

— Spune-mi, ai avut vreodată ocazia să încerci nicotină sau alcoolul?

R şi-a strâns buzele, m-a privit pe sub sprâncene. I-am auzit foarte clar gândurile: „Prieten, prieten… totuşi…“ Şi răspunsul:

— Cum să spun? De fapt – nu. Dar am cunoscut o femeie…

— I, am strigat eu.

— Cum… dumneata… şi dumneata eşti cu ea? – şi a izbucnit în râs, s-a înecat, acuşi va stropi.

Oglinda mea era atârnată în aşa fel, că puteai să te priveşti în ea numai uitându-te peste masă: de aici, din fotoliu, nu-mi vedeam decât fruntea şi sprâncenele.

Şi iată că eu, cel autentic, am văzut în oglindă linia strâmbată, săltătoare a sprâncenelor, şi eu, cel autentic, am auzit un strigăt sălbatic, dezgustător:

— Ce „şi dumneata“? Spune: ce înseamnă „şi dumneata“? Îţi cer să-mi spui.

Buze negroide căscate. Ochii holbaţi… Eu – cel autentic – l-am apucat zdravăn de guler pe mine celălalt – pe cel primitiv, păros, care respira greu. Eu – cel autentic – i-am spus lui R:

— Te rog să mă scuzi, pentru Binefăcător. Sunt foarte bolnav, nu dorm. Nu înţeleg ce-i cu mine…

Buzele groase au schiţat o urmă de zâmbet:

— Da-da-da! Înţeleg – înţeleg! Cunosc toate astea… bineînţeles, pe plan teoretic. Te salut!

S-a întors din uşă ca o minge neagră – înapoi la masă, a azvârlit pe masă o carte:

— Ultima mea… Am adus-o special – era să uit. Salut… – „s“-ul m-a stropit. Şi-a luat valea…

Sunt singur. Sau, mai exact: faţă-n faţă cu ăsta, cu celălalt „eu“. Eu stau în fotoliu picior peste picior şi, dintr-un „acolo“, privesc cu interes cum eu – tot eu – mă; zvârcolesc în pat.

De ce – de ce timp de trei ani eu şi cu O am dus-o atât de prieteneşte împreună şi deodată – un singur cuvânt despre cealaltă, despre I… Oare e posibil ca toată nebunia asta – iubirea, gelozia – să nu fie doar în cărţuliile tâmpite ale anticilor? Şi mai ales – eu! Ecuaţii, formule, cifre – şi… asta – nu înţeleg nimic! Nimic… Chiar mâine mă duc la R şi îi spun că —

Nu e adevărat: n-o să mă duc. Nici mâine, nici poimâine – n-o să mă mai duc niciodată. Nu pot, nu vreau să-l mai văd. S-a terminat! Gata! Triunghiul nostru s-a destrămat.

Sunt singur. E seară. Ceaţă subţire. O ţesătură opalin-aurie acoperă cerul; dacă aş şti: ce e acolo – mai sus? Şi dacă aş şti: cine sunt eu, cum sunt?

Însemnarea a 12-a.

Conspect:

Limitarea infinitului. Îngerul. Meditaţii despre poezie

Am impresia totuşi că mă voi înzdrăveni, că pot să mă înzdrăvenesc. Am dormit admirabil. Nici un fel de vise ori alte fenomene maladive. Mâine vine la mine draga de O, totul va fi simplu, corect şi limitat ca un cerc. Nu mă tem de acest cuvânt – „limitare“: funcţionarea elementului superior din om – a raţiunii – se reduce anume la necontenita limitare a infinitului, la fracţionarea infinitului în porţii convenabile, uşor de mistuit – diferenţialele. În asta constă frumuseţea divină a domeniului meu – matematica. Iar ăleia îi lipseşte tocmai înţelegerea acestei frumuseţi. De fapt, o spun aşa – asociaţie de idei la întâmplare.

Toate astea – în zgomotul monoton, metric al roţilor drumului subteran. În sinea mea scandez roţile – şi versurile lui R (cartea lui din ajun). Şi simt: în spatele meu, peste umăr, cineva se apleacă precaut şi trage cu ochiul la pagina deschisă. Fără a mă întoarce, doar cu coada ochiului, văd: urechile-aripi trandafirii, răsfirate, o dublă arcuire… el e! Nu voiam să-l stânjenesc – aşa că m-am prefăcut că n-am observat. Nu ştiu cum a ajuns aici: când am intrat în vagon, parcă nu l-am văzut.

Această întâmplare, insignifiantă în sine, a avut asupra mea un efect foarte salutar, aş spune: m-a întărit. E atât de plăcut să simţi că există un ochi perspicace, care te păzeşte cu dragoste de cele mai mici abateri, de cel mai mic pas greşit. Chiar dacă asta are cumva un iz sentimental, dar îmi vine în minte aceeaşi analogie: îngerii păzitori, la care visau cei vechi. Cît de multe lucruri, la care ei nu puteau decât să viseze, şi-au găsit în viaţa noastră materializarea.

În clipa când l-am simţit pe îngerul păzitor în spatele meu, mă delectam cu sonetul intitulat „fericire“. Nu greşesc, cred, dacă afirm că este o bucată de o rară frumuseţe şi profunzime a gândirii. Iată primul catren:

Înamoraţii pe veci doi ori doi,

Pătimaşului patru pe veci sortiţi,

Cei mai aprigi pe lume iubiţi —

Inseparabilii doi ori doi…

Şi în continuare tot despre asta: despre înţeleapta şi eterna fericire a tablei înmulţirii.

Orice poet adevărat este neapărat un Columb. Şi până la Columb America a existat de secole, dar numai Columb a ştiut s-o găsească. Tabla înmulţirii a existat de secole şi până la R-13, dar numai R-13 a ştiut să găsească un nou Eldorado în hăţişul virgin al cifrelor, într-adevăr: oare există altundeva, decât în această lume mirifică, o fericire mai înţeleaptă, mai neumbrită. Oţelul rugineşte; Dumnezeul antic a creat omul antic, adică omul supus greşelii – şi, prin urmare, a greşit el însuşi. Tabla înmulţirii este mai înţeleaptă, mai înaltă decât Dumnezeul antic: ea nu greşeşte niciodată – înţelegeţi: niciodată. Şi nu există cifre mai fericite decât cele care trăiesc conform legilor armonioase şi eterne ale tablei înmulţirii. Fără oscilaţii, fără rătăciri. Adevărul e unul singur şi calea cea adevărată e una; şi acest adevăr e doi ori doi, şi calea cea adevărată e patru. Şi oare n-ar fi absurd dacă aceste doiuri, înmulţite în mod ideal şi fericit, ar începe să se gândească la nu ştiu ce libertate, cu alte cuvinte, e clar – la greşeală? Pentru mine apare ca o axiomă faptul că R-13 a ştiut să prindă aspectul cel mai esenţial, cel mai…

În acest moment am simţit iarăşi – întâi la ceafă, apoi la urechea stângă – adierea caldă, delicată a îngerului păzitor. Fără doar şi poate, observase că închisesem cartea pe care o ţineam pe genunchi şi că gândurile mele pluteau departe. Mă rog, sunt gata chiar acum să deschid în faţa lui paginile creierului meu: e un sentiment dătător de linişte şi bucurie. Ţin minte: chiar mi-am întors capul, l-am privit în ochi rugător, cu insistenţă, dar el n-a înţeles – ori nu a vrut să înţeleagă – şi nu m-a întrebat nimic… Nu-mi rămâne de făcut altceva decât să vă povestesc vouă, cititorii mei necunoscuţi (astăzi îmi sunteţi la fel de dragi, şi de apropiaţi, şi de inaccesibili, cum îmi era el în acele clipe).

Deci, calea pe care am urmat-o a fost de la parte la întreg; partea e R-13, întregul – Instituţia Poeţilor şi Scriitorilor Statului de la noi. Mă gândeam: cum de a fost posibil să nu le sară în ochi celor vechi întreaga absurditate a literaturii şi poeziei lor. Uriaşa, magistrala forţă a cuvântului artistic se pierdea în van. E de-a dreptul ridicol: fiecare scria ce-i trăsnea prin cap. La fel de ridicol şi de stupid ca şi faptul că la cei vechi marea se lovea tâmp de ţărm zi şi noapte fără întrerupere, şi milioanele de kilogramometri, încătuşate în valuri, se consumau doar pentru a încălzi sentimentele îndrăgostiţilor. Din şoapta îndrăgostită a valurilor noi am obţinut electricitatea, din fiara care zvârlea spuma turbată am făcut un animal domestic; şi tot astfel am îmblânzit şi am supus cândva sălbatica stihie a poeziei. Acum poezia nu mai e un necuviincios cântec de privighetoare; poezia e o slujbă statală, poezia e utilitate.

Celebrele noastre None Matematice: fără ele „cum am fi putut la şcoală să îndrăgim atât de sincer şi cu atâta gingăşie cele patru reguli ale aritmeticii? Dar Spinii – această imagine clasică: Păzitorii sunt spinii trandafirului care apără de atingeri grosolane gingaşa Floare Statală… Ce inimă de piatră ar putea rămâne indiferentă văzând cum buzele nevinovate de copil gunguresc ca pe o rugăciune: „Un rău băiat, din mers, să rup-un trandafir a încercat. Dar spinul de oţel cu acul său l-a înţepat, vai-vai, ştrengarul a strigat şi drept acas-a alergat“ şi aşa mai departe. Sau Odele de fiece zi pentru Binefăcător? Cine, după ce le citeşte, nu se va pleca pios în faţa muncii pline de abnegaţie a acestui Număr dintre Numere? Dar Florile Sentinţei Judecătoreşti, roşii, teribile? Dar tragedia nemuritoare A întârziat la lucru? Dar cartea de căpătâi: Stanţe despre igiena sexuală?

Toată viaţa în întreaga ei complexitate şi frumuseţe a fost fixată pe veci în aurul cuvintelor.

Poeţii noştri nu mai planează în empiree: au coborât pe pământ; merg în pas cu noi în ritmul auster al marşului mecanic de la Uzina Muzicală; lira lor: foşnetul matinal al periuţelor de dinţi electrice, şi trosnetul ameninţător al scânteilor din Maşina Binefăcătorului, şi ecoul măreţ al imnului închinat Statului Unic, şi clinchetul intim al vazei de noapte, strălucitoare precum cristalul, şi pocnetul emoţionant al storurilor în cădere, şi glasurile voioase ale celei mai noi cărţi de bucate şi şoapta abia perceptibilă a membranelor stradale.

Zeii noştri sunt aici, jos, alături de noi – la Birou, la bucătărie, la atelier, la toaletă; zeii au devenit ca noi; ergo – noi am devenit ca zeii. Şi noi vom veni la voi, cititorii mei planetari necunoscuţi, vom veni la voi pentru a face ca viaţa voastră să devină la fel de divin-raţională ca şi a noastră…

Însemnarea a 13-a.

Conspect:

Ceaţa. Tu. O păţanie absolut nemaipomenită

M-am trezit în zori – o boltă solidă, trandafirie, apare privirilor mele. Totul e frumos, rotund. Deseară vine la mine O. Fără doar şi poate, m-am însănătoşit. Am zâmbit, am adormit.

Semnalul matinal – mă scol – şi văd cu totul altceva: prin sticla tavanului, a pereţilor, pretutindeni, peste tot, în toate – e ceaţă. Nişte nori bezmetici, tot mai grei – şi mai uşori, şi mai aproape, şi nu mai există hotar între cer şi pământ, totul zboară, se topeşte, cade, n-ai de ce să te apuci. Nu mai există case: pereţii de sticlă s-au topit în ceaţă, ca nişte cristale de sare în apă. Dacă te-ai uita de pe trotuar, siluetele întunecate ale oamenilor – care apar ca nişte particule aflate în suspensie într-o soluţie lăptoasă, halucinantă – stau atârnate jos, şi mai sus, mai sus – la etajul nouă. Şi totul fumegă – poate e vreun foc care se dezlănţuie fără zgomot.

E 11.45 fix: atunci m-am uitat anume la ceas – să mă agăţ de cifre – măcar cifrele să mă salveze.

La 11.45, înainte de a mă duce la obişnuitele activităţi de muncă fizică, în conformitate cu Tablele Orare, am trecut în fugă pe-acasă. Deodată sună telefonul, glasul – un ac lung, ce-ţi străpunge încet inima:

— Aha, eşti acasă? Mă bucur foarte mult. Aşteaptă-mă în colţ. O să ne ducem… ei, o să vezi unde.

— Ştii foarte bine: acum mă duc la lucru.

— Ştii foarte bine că o să faci aşa cum îţi spun eu. La revedere. Peste două minute…

Peste două minute eram în colţ. Doar trebuia să-i arăt că pe mine mă conduce Statul Unic, nu ea. „Aşa cum îţi spun eu“… E convinsă: se simte după glas. Ei, acum o să-i spun cele cuvenite…

Grăbite, unifele cenuşii, ţesute din ceaţă umedă, existau lângă mine o secundă şi deodată se topeau în ceaţă. Nu-mi luam ochii de la ceas – eram acul secundar ascuţit şi trepidant. Opt minute, zece… Douăsprezece fără trei minute, fără două…

S-a zis. Am întârziat la lucru. Cât o urăsc. Trebuia totuşi să-i arăt…

La colţ, prin ceaţa albă – sânge – tăietură cu o lamă ascuţită – buzele.

— Am impresia că te-am reţinut. De fapt, nu are importanţă. Acum pentru dumneata e târziu.

Cât o… – de fapt, într-adevăr: e târziu.

Îi priveam în tăcere buzele. Pe femei le caracterizează buzele lor, numai buzele. Nişte buze trandafirii, rotunde şi elastice: un inel, o împrejmuire delicată care desparte de tot restul lumii. Şi acestea: cu o clipă în urmă n-au fost, şi doar acum – cu o tăietură de cuţit – sîngele dulce mai picură încă.

Mai aproape – s-a lipit de mine cu umărul – şi suntem una, din ea spre mine se face o transfuzie – şi eu ştiu: aşa trebuie. O ştiu cu fiece nerv, cu fiece fir de păr, cu fiece bătaie de inimă dulce până la durere. Şi câtă bucurie – să te supui acestui trebuie. Bucata de fier încearcă, probabil, aceeaşi bucurie când se supune unei legi precise, implacabile – şi se înfige în magnet. Ca şi piatra aruncată în sus, care oscilează o clipă şi apoi cade în viteză jos, pe pământ. Ca şi omul, după agonie, când trage aer în piept pentru ultima oară – şi moare.

Ţin minte: am zâmbit stânjenit şi am spus fără rost:

— E ceaţă… Foarte.

— Ţie îţi place ceaţa?

Acest „ţie“ antic, demult uitat, acest „tu“, cu care stăpânul i se adresa sclavului, a pătruns în mine încet, ascuţit: sunt un sclav, şi asta de asemenea trebuie, şi asta e bine.

— Da, e bine… mi-am zis cu glas tare. Apoi către ea: Urăsc ceaţa. Îmi inspiră teamă.

— Înseamnă că o iubeşti. Ţi-e teamă pentru că e mai presus de tine, urăşti pentru că te temi, iubeşti pentru că nu poţi s-o supui. Pentru că poţi iubi numai ceea ce nu ţi se supune.

Da, aşa este. Şi tocmai de aceea – tocmai de aceea eu…

Mergeam în doi – ca unul singur. Undeva departe, prin ceaţă, abia auzit cânta soarele, totul începea să prindă contur elastic, perlat, auriu, trandafiriu, roşu. Întreaga lume e o femeie unică şi necuprinsă, şi noi ne aflăm în pântecul ei, încă nu ne-am născut, ne bucurăm în faza maturizării. Şi simt clar, cu o claritate de nezdruncinat – totul e pentru mine: soarele, ceaţa, trandafiriul, auriul – totul e pentru mine…

N-am întrebat unde ne ducem. Îmi era totuna: numai să mergem, să mergem, să ne maturizăm, să prindem sevă, tot mai mult

— Uite… I s-a oprit la o uşă. Aici e astăzi de gardă tocmai cineva care… Ţi-am vorbit despre el atunci, în Casa Antică.

De la distanţă, numai cu ochii, ocrotind grijuliu ceea ce prindea sevă, am citit firma: „Biroul Medical“. Am înţeles tot.

O cameră de sticlă, plină de pâclă aurie. Stelaje de sticlă cu borcane şi sticle colorate. Cabluri. Scântei albăstrui în ţevi.

Şi un omuleţ subţirel-subţirel. Părea în întregul său decupat din hârtie, şi oricum se întorcea nu avea decât profil în contururi tăioase: un tăiş lucitor – nasul, nişte foarfece – buzele.

N-am auzit ce i-a spus I: am urmărit cu privirea cum vorbeşte – şi simţeam că zâmbesc fericit, fără a mă putea opri. A strălucit tăişul buzelor-foarfeci, medicul a spus:

— Aşa, aşa. Înţeleg. E cea mai periculoasă boală – nici nu cunosc alta mai periculoasă… a izbucnit în râs, cu mâna lui de cea mai fină hârtie a scris repede ceva, i-a înmânat ei foaia; a mai scris ceva – mi-a dat mie.

Erau două certificate ce atestau să suntem bolnavi, că nu ne putem prezenta la lucru. Furam munca mea de la Statul Unic, sunt un hoţ, bun de pus la Maşina Binefăcătorului. Dar asta e departe de mine, mă lasă indiferent, parc-ar fi într-o carte… Am luat foaia fără a sta o clipă pe gânduri; eu – ochii mei, buzele, mâinile – ştiam: aşa trebuie.

În colţ, dintr-un garaj aproape gol am luat un aerou. I, ca şi atunci, s-a aşezat la volan, a pus starterul la „înainte“, ne-am desprins de pământ, am pornit într-o plutire lină. Şi odată cu noi: ceaţa trandafiriu-aurie; soarele; profilul medicului, subţire ca o lamă de cuţit, devenit deodată atât de drag şi apropiat. Înainte – totul era în jurul soarelui; acum ştiam că totul e în jurul meu – domol, cu bucurie, cu ochii închişi…

Bătrâna e la poarta Casei Antice. O gură simpatică, acoperită, cu raze-creţuri în jur. Probabil că în toate aceste zile a fost închisă – şi s-a deschis abia acum, a zâmbit:

— A-a, ştrengăriţo! Nu tu să munceşti, ca toată lumea… mă rog, fie! Dacă e ceva – vin să vă spun…

Uşa grea, netransparentă s-a închis scârţâind şi în aceeaşi clipă s-a deschis inima – cu durere, larg – şi mai larg – vraişte. Buzele ei erau ale mele, sorbeam, sorbeam, mă dezlipeam, priveam în tăcere ochii deschişi spre mine – şi din nou…

Semiîntunericul din camere, albastrul, galbenul ca şofranul, saftianul verde-închis, zâmbetul de aur al lui Buddha, sclipirea oglinzilor. Şi vechiul meu vis, devenit acum atât de clar pentru mine: totul e îmbibat de sevă auriu-trandafirie, şi îndată se va revărsa peste margini, va ţâşni în stropi

S-a pârguit. Şi inevitabil, ca fierul şi magnetul, cu o dulce supunere în faţa unei legi implacabile şi precise – m-am contopit cu ea. Fără talonul roz, fără vreo evidenţă, nu exista nici Statul Unic, nu existam nici eu. Nu existau decât dinţii strânşi, delicat-ascuţiţi, ochii de aur larg deschişi spre mine – şi prin ochii ei pătrundeam încet în interior, tot mai profund. Şi linişte – doar într-un colţ – la mii de mile depărtare – picură picături în lavabou, şi eu sunt universul, şi de la o picătură la alta se duc ere, epoci…

Aruncându-mi pe umeri unifa, m-am aplecat spre I: şi cu ochii o sorbeam în mine pentru ultima oară.

— Am ştiut asta… Te-am cunoscut… a rostit I în şoaptă. S-a ridicat repede, şi-a pus unifa, şi-a reluat obişnuitul, ascuţitul ei zâmbet-muşcătură.

— Ei, înger decăzut. Acum eşti pierdut. Nu, nu ţi-e teamă? Ei, la revedere! Ai să te întorci singur. Ei?

A deschis uşa de sticlă, montată în peretele şifonierului; se uita la mine peste umăr – în aşteptare. Am ieşit ascultător. Dar abia am trecut pragul – am simţit deodată nevoia ca ea să se lipească de mine cu umărul – numai o secundă cu umărul, atât.

M-am aruncat înapoi – în camera unde ea (bănuiam) abia îşi încheia unifa în faţa oglinzii, am dat buzna înăuntru – şi m-am oprit. Uite – văd limpede – inelul antic de la cheia din uşa şifonierului se mai leagănă încă, dar I nu mai este. Nu putea să plece nicăieri – camera are o singură ieşire – şi cu toate acestea I nu e. Am scotocit peste tot, am deschis chiar şifonierul şi am pipăit rochiile antice de toate culorile – nimeni…

Mă simt cam stânjenit, cititorilor mei planetari, să vă relatez această păţanie absolut nemaipomenită. Dar ce să-i faci, dacă totul s-a petrecut chiar aşa. Şi oare toată ziua, începând din orele dimineţii, n-a fost plină de lucruri nemaipomenite, oare nu seamănă totul cu acea boală antică – visele? Iar dacă lucrurile stau aşa, oare nu e totuna – cu o inepţie în plus ori în minus? În afară de asta, sunt convins: mai devreme sau mai târziu, voi reuşi să încadrez într-un silogism orice inepţie. Asta mă linişteşte, sper că vă va linişti şi pe dumneavoastră.

… Cât sunt de plin. Dacă aţi şti: cât sunt de plin!

Însemnarea a 14-a.

Conspect:

„Al meu“. Nu se poate. Duşumeaua rece

Tot despre ziua de ieri. Ora mea personală de dinainte de culcare a fost ocupată, aşa că n-am putut să notez ieri. Dar în mine toate astea sunt ca şi săpate, şi de aceea simt îndeosebi – probabil pentru totdeauna – duşumeaua asta insuportabil de rece…

Seara urma să vină la mine O – era ziua ei. Am coborât ca să iau de la controlorul de serviciu dreptul la storuri.

— Ce-i cu dumneavoastră? m-a întrebat controlorul. Astăzi arătaţi nu ştiu cum…

— Sunt… cam bolnav…

În fond, era adevărat: eram, desigur, bolnav. Toate astea însemnau boală. Mi-am amintit îndată: păi sigur, certificatul… M-am pipăit prin buzunar: uite-l – foşneşte. Înseamnă că toate au fost într-adevăr, că totul s-a petrecut aievea…

I-am întins hârtia controlorului. Simţeam cum mi s-au aprins obrajii: vedeam fără să mă uit: controlorul mă privea uimit…

Şi iată – 21½. În camera din stânga storurile sunt lăsate în jos. În camera din dreapta îmi văd vecinul: peste carte se apleacă chelia lui cam ţuguiată, noduroasă, şi fruntea – o uriaşă parabolă galbenă. Mă preumblu chinuit prin cameră: după toate cele întâmplate, cum să mă port cu ea, cu O? În dreapta simt clar privirile îndreptate asupra mea, văd pregnant cutele de pe frunte – un şir de rânduri galbene, neclare; şi nu ştiu de ce am impresia că rândurile acestea sunt despre mine.

La 22 fără un sfert în camera mea pătrunde un vârtej trandafiriu plin de bucurie, cercul puternic al mâinilor trandafirii îmi încolăceşte gâtul. Şi uite, simt că cercul devine tot mai slab, tot mai slab – s-a desfăcut – mâinile s-au lăsat în jos…

— Nu mai eşti ca înainte, nu mai eşti acelaşi, nu eşti al meu!

— Ce exprimare primitivă: „al meu“. N-am fost niciodată… – şi m-am poticnit: mi-a venit în minte că mai înainte n-am fost, e drept, dar acum… Căci acum eu nu trăiesc în lumea noastră raţională, ci în lumea antică, halucinantă, în lumea rădăcinilor din minus unu.

Storurile cad. Acolo, de partea cealaltă a peretelui din dreapta, cartea vecinului cade jos de pe masă, şi în ultima crăpătură îngustă, de-o clipă, între stor şi duşumea – văd: mâna galbenă a apucat cartea, şi simt în mine: de-aş putea să mă agăţ din răsputeri de această mână…

— M-am gândit – am vrut să te întâlnesc astăzi la plimbare. Am atât de multe să-ţi…

Draga, sărmana O! Gura trandafirie – semiluna trandafirie e cu colţurile în jos. Totuşi nu pot să-i povestesc tot ce s-a întâmplat – fie şi pentru faptul că asta ar face-o părtaşă la crimele mele: ştiu bine că nu va avea putere să se ducă la Biroul Păzitorilor şi, prin urmare, O stătea întinsă. Eu o sărutam încet. Sărutam cuta aceea naivă, plinuţă de la încheietura mâinii, ochii albaştri erau închişi, semiluna trandafirie începea să înflorească încet, să se desfacă – şi eu o sărutam întreagă.

Deodată am simţit clar cât de pustiit e totul, înstrăinat. Nu pot, nu se poate. Trebuie – şi nu se poate. Într-o clipă, buzele mi-au devenit reci.

Semiluna trandafirie a început să tremure, a pălit, s-a chircit. O a tras cuvertura, s-a acoperit – cu faţa în pernă…

Şedeam jos lângă pat – ce duşumea îngrozitor de rece – şedeam în tăcere. Frigul cumplit de jos urca tot mai sus, tot mai sus. Probabil acelaşi frig şi aceeaşi tăcere sunt şi acolo, în spaţiile interplanetare albastre şi mute.

— Înţelege-mă: n-am vrut… am murmurat eu… Am încercat din răsputeri…

Este adevărat: eu, cel autentic, n-am vrut. Şi totuşi: ce cuvinte să folosesc ca să-i spun. Cum să-i explic că fierul n-a vrut, dar legea e implacabilă, precisă – –

O şi-a ridicat faţa de pe pernă şi a rostit, fără să deschidă ochii:

— Pleacă – dar din cauza lacrimilor s-a auzit „preacă“, şi uite, nu ştiu de ce, mi s-a întipărit în memorie şi acest amănunt stupid.

Mă pătrunsese frigul pân-la os, simţeam că înţepenesc, am ieşit pe coridor. Dincolo de sticlă, o pâclă uşoară, abia vizibilă. Dar spre seară, probabil, ceaţa se va înstăpâni din plin. Ce fel de noapte va fi?

O s-a strecurat în tăcere pe lângă mine spre lift – a pocnit uşa.

— O clipă, am strigat: eram înfricoşat.

Dar liftul pornise duduind în jos, în jos, în jos…

Din cauza ei l-am pierdut pe R.

Din cauza ei am pierdut-o pe O.

Şi totuşi, şi totuşi.

Însemnarea a 15-a.

Conspect:

Clopotul. Marea de Oglindă. Mi-e dat să ard veşnic

De cum am intrat în clădirea unde se construieşte Integralul, mi-a apărut în faţă Constructorul Secund. La chip arăta ca de obicei: rotund, alb – o farfurie de faianţă; şi când vorbeşte – parcă-ţi oferă pe o farfurie ceva excepţional de gustos:

— Uite, dumneavoastră aţi binevoit să fiţi bolnav, iar aici fără dumneavoastră, fără şef, aseară s-a petrecut, se poate spune, un eveniment.

— Un eveniment?

— Păi da! A sunat de sfârşit, au început să dea drumul tuturor din hală – şi imaginaţi-vă: cel care dădea drumul a descoperit un om nenumerotat. Cum de s-a strecurat – nu pot înţelege. L-au dus la Operaţional. Acolo o să scoată şi untul din drăgălaşul de el… cum şi pentru ce… (un zâmbet – apetisant…).

La Operaţional lucrează cei mai buni şi mai experimentaţi medici, chiar sub conducerea directă a Binefăcătorului. Acolo au tot felul de aparate şi, în special, celebrul Clopot cu gaze. În esenţă e o antică experienţă şcolară: sub un capac de sticlă se pune un şoarece; cu ajutorul unei pompe, aerul de sub capac este rarefiat tot mai mult… Ei, şi aşa mai departe. Dar, bineînţeles, clopotul cu gaze este un aparat mult mai perfecţionat – se utilizează diferite gaze, şi în plus – aici, desigur, nu e vorba de batjocorirea unui mic animal lipsit de apărare, aici e un ţel superior – grija pentru securitatea Statului Unic, cu alte cuvinte – grija pentru fericirea milioanelor. Aproximativ cu cinci secole în urmă, când munca la Operaţional era abia în curs de organizare, s-au găsit netoţi care comparau Operaţionalul cu vechea inchiziţie, dar e atât de stupid să pui pe acelaşi plan pe chirurgul care face o traheotomie şi pe banditul de drumul mare: amândoi au în mână, poate, acelaşi cuţit, amândoi fac acelaşi lucru – taie gâtul unui om viu. Cu toate acestea, unul este un binefăcător, celălalt un criminal, unul e cu semnul +, celălalt cu semnul –…

Toate astea sunt cât se poate de clare, se rezolvă într-o secundă, printr-o singură turaţie a maşinii logice, după care zimţii agaţă imediat minusul – şi uite, sus apare altceva: inelul de la şifonier se mai mişcă uşor. Evident, uşa abia a fost închisă, dar ea, I, nu e: a dispărut. Asta n-a fost în nici un caz opera maşinii. Un vis? Dar mai simt şi acum: o durere dulce, confuză, în umărul drept – sprijinindu-se de umărul meu drept, I este alături de mine în ceaţă: „Îţi place ceaţa?“. Da, şi ceaţa… Îmi place tot, şi totul e elastic, nou, uimitor, totul e frumos… totul e bine…

— Totul e bine, rostesc cu glas tare.

— Bine? s-au holbat rotunzi ochii de faianţă. Adică ce e bine? Dacă acest nenumerotat a izbutit… Înseamnă că ăştia sunt pretutindeni, peste tot, tot timpul, că sunt aici, lângă Integral, că ei…

— Dar cine sunt ei?

— De unde să ştiu cine sunt. Dar îi simt tot timpul – înţelegeţi? Tot timpul.

— Dumneavoastră aţi auzit că a fost inventată o operaţie pentru extirparea imaginaţiei? (Mai deunăzi am auzit, într-adevăr, ceva de genul acesta.)

— Mă rog, am auzit. Ce legătură are?

— Legătura e că eu în locul dumneavoastră m-aş duce şi aş ruga să mi se facă această operaţie.

Pe farfurie s-a consumat în mod evident ceva acru ca lămâia. Drăguţul de el – i s-a părut jignitoare aluzia depărtată că ar putea avea imaginaţie… De fapt, ce să zic: cu o săptămână în urmă, m-aş fi supărat şi eu, probabil. Dar acum – nu: pentru că ştiu că am aşa ceva – ştiu că sunt bolnav. Şi mai ştiu un lucru: nu am chef să mă înzdrăvenesc. Nu am chef şi pace. Am urcat împreună treptele de sticlă şi am ajuns sus. Totul e jos sub noi – ca în palmă…

Voi, cei care citiţi aceste însemnări, indiferent cine sunteţi – aveţi soarele deasupra voastră. Şi dacă şi voi aţi fost vreodată bolnavi aşa cum sunt eu acum – atunci ştiţi cum arată – cum poate arăta soarele dimineaţa, cunoaşteţi acest aur cald, transparent, trandafiriu. Chiar şi aerul apare uşor trandafiriu, şi totul e pătruns de suavul sânge solar, totul e viu: vii şi moi sunt pietrele; viu şi cald e fierul; vii şi zâmbitori, toţi ca unul, sunt oamenii. S-ar putea întâmpla ca peste o oră totul să dispară, peste o oră sângele trandafiriu să se scurgă picătură cu picătură, deocamdată însă e viu. Şi eu văd: ceva pulsează şi vibrează în sevele de sticlă ale Integralului; văd: Integralul meditează la marele şi cumplitul său viitor, la povara grea a iminentei fericiri, pe care o duce acolo, în sus, spre voi, cei pe care nu vă cunosc, spre voi, care veşnic căutaţi şi nu găsiţi niciodată. Veţi găsi, veţi fi fericiţi – sunteţi datori să fiţi fericiţi şi nu mai aveţi mult de aşteptat.

Corpul Integralului e aproape gata: un elipsoid elegant, alungit, construit din sticla noastră – veşnică precum aurul, flexibilă ca oţelul. Am văzut: din interior se fixau pe corpul de sticlă cadrul transversal, grinzile longitudinale; la pupă se instala fundamentul pentru un gigantic motor cu reacţie. Din trei în trei secunde – o explozie; din trei în trei secunde coada puternică a Integralului va prăvăli în spaţiul cosmic văpăi şi gaze – şi va goni, va goni – un Tamerlan de foc aducător de fericire…

Vedeam cum, jos, oamenii se aplecau, se dezdoiau, se întorceau ca la Taylor, ritmic şi repede, sincronizat, aidoma pârghiilor unei maşini uriaşe. În mâini aveau tuburi scânteietoare: tăiau cu ajutorul focului, lipeau cu ajutorul focului pereţii de sticlă, colţarele, coastele, muchiile. Vedeam cum pe şine de sticlă alunecau lent, ca nişte monştri, macarale transparente de sticlă, şi tot ca oamenii se întorceau supuse, se aplecau şi introduceau în interior, în pântecul Integralului, încărcăturile lor. Erau deopotrivă: nişte oameni umanizaţi, aduşi la perfecţiune. Frumuseţe superioară, zguduitoare, armonie, muzică… Mai repede – în jos, către ei, cu ei, în rândurile lor!

Şi uite – umăr lângă umăr, contopit cu ei, prins de ritmul de oţel… Mişcări cadenţate; obraji rumeni, elastic rotunzi; frunţi ca oglinda, neumbrite de nebunia gândurilor. Pluteam pe o mare de oglindă. Mă odihneam.

Şi deodată unul s-a întors senin spre mine:

— Cum merge, azi e mai bine?

Mai bine ce?

— Păi ieri n-aţi fost. Am crezut că e ceva grav… fruntea străluceşte, zâmbetul e naiv, ca de copil.

Sângele mi-a năvălit în obraji. Nu puteam, nu eram în stare să spun o minciună în faţa acestor ochi. Am tăcut, simţeam că mă înec…

În trapă s-a vârât de sus chipul de faianţă, strălucitor de alb şi rotund.

— Ei, D-503! Ia veniţi încoace! Să vedeţi, aici la noi s-a format un cadru rigid cu console şi cuplele nodale dau tensiune la ortogonală.

Fără a asculta până la capăt, am pornit glonţ în sus, către el – în mod ruşinos încercam să mă salvez cu fuga. Nu aveam putere să-mi ridic privirile – mi se tulburau ochii din cauza treptelor de sticlă ce-mi străluceau sub picioare, şi cu fiece treaptă deznădejdea punea tot mai mult stăpânire pe mine: eu, un criminal, un contaminat, nu am ce căuta aici. Nu voi mai putea niciodată să mă integrez în ritmul mecanic precis, să plutesc pe luciul netulburat al mării de oglindă. Mi-e dat să ard veşnic, să mă zbucium, să caut un colţişor unde să-mi ascund ochii – veşnic, până când, în sfârşit, voi găsi puterea să mă duc şi…

Şi scânteia de gheaţă – străpunge; eu – fie; eu – mi-e indiferent; dar va trebui şi despre ea, şi pe ea…

Am ieşit prin trapă pe punte şi m-am oprit: nu ştiu – încotro să mă duc acum, nu ştiu pentru ce am venit aici. Am privit în sus. Acolo, în chinul amiezii, soarele se înălţa fără strălucire. Jos era Integralul, cenuşiu-sticlos, lipsit de viaţă. Sângele trandafiriu se scursese, îmi e clar că toate astea sunt rodul imaginaţiei mele, că totul a rămas ca şi înainte, şi totodată văd clar că…

— Ce mai e şi asta, 503: aţi surzit? Vă strig, vă strig… Ce-i cu dumneavoastră? – Este Constructorul Secund, chiar la urechea mea: pesemne mă strigă de mult.

Ce-i cu mine? Am pierdut cârma. Motorul huruie din plin, aeroul trepidează şi goneşte în viteză, dar cârmă ioc – şi nu ştiu încotro mă îndrept: în jos – şi îndată mă voi lovi de pământ, sau în sus – în soare, în foc…

Însemnarea a 16-a.

Conspect:

Galbenul. O umbră bidimensională. Un suflet care nu poate fi tămăduit

Timp de câteva zile n-am notat nimic. Nu ştiu câte – toate zilele sunt o singură zi. Toate zilele au aceeaşi culoare – culoarea galbenă, ca nisipul încins şi uscat la maximum, şi nici un pic de umbră, nici o picătură de apă, numai nisipul galben, fără sfârşit. Nu pot fără ea – iar ea, de atunci, de când a dispărut în mod inexplicabil în Casa Antică…

De atunci am văzut-o doar o singură dată în timpul plimbării. Acum două, trei, patru zile – nu ştiu; toate zilele sunt o singură zi. Mi-a apărut în treacăt, pentru o clipă a umplut lumea galbenă şi pustie. La braţ cu ea – ajungându-i până la umăr – dublu-arcuitul S, şi doctorul subţirel de hârtie, şi încă cineva, al patrulea – mi s-au întipărit în minte doar degetele lui: ieşeau în zbor din mânecile unifei ca nişte mănunchiuri de raze – neobişnuit de subţiri, albe, lungi. I-a ridicat mâna, mi-a făcut semn de salut; apoi s-a aplecat spre cel cu degetele-raze. Am avut impresia că aud cuvântul Integral: toţi patru au întors capul în direcţia mea; şi gata, s-au şi pierdut în cerul cenuşiu-albastru, şi din nou – un drum galben, ars de soare.

În seara aceleiaşi zile ea avea talon roz pentru mine. Stăteam în faţa numeratorului şi-l imploram – cu duioşie, cu ură – să ţăcăne, în deschizătura albă să apară cât mai repede: I-330. Uşa pocnea, din lift ieşeau numere palide, înalte, trandafirii, oacheşe; peste tot storurile se lăsau în jos. Nici urmă de I. Nu a venit.

Şi poate că exact în clipa asta, la 22 fix, când scriu aceste rânduri – ea, stând cu ochii închişi, se sprijină la fel cu umărul de cineva şi la fel îi spune: „Iubeşti?“. Oare cui îi spune? Cine e el? Cel cu degetele ca nişte raze? Sau buzatul R, care te stropeşte de cum deschide gura? Sau S?

S… De ce în toate zilele aud cum mă însoţesc paşii lui plaţi, pleoşcăiţi, de parcă ar călca prin băltoace? De ce mă urmăreşte în toate zilele – ca o umbră? În faţa mea, lateral, în urmă – o umbră cenuşiu-albastră, bidimensională: prin ea se trece, pe ea se calcă, dar ea rămâne invariabil aici, alături, legată printr-un invizibil cordon ombilical. Poate că acest cordon ombilical este ea – I? Nu ştiu. Sau, poate, ei, Păzitorii, au şi aflat că eu…

Dacă vi s-ar spune: umbra voastră vă vede, vă vede tot timpul. Înţelegeţi? Sau deodată – aveţi o senzaţie ciudată: mâinile nu sunt ale voastre, sunt nişte mâini străine, care vă încurcă, şi mă surprind că dau din mâini aiurea, nesincronizat cu ritmul paşilor. Sau brusc simţi că e musai să-ţi întorci capul, dar nu poţi nicicum – gâtul îţi este ferecat. Şi eu fug, fug tot mai repede, şi simt cu spatele: umbra mă urmează mai repede, şi n-am unde să mă ascund de ea, n-am unde…

În sfârşit, sunt singur la mine în cameră. Aici însă intervine altceva: telefonul. Ridic din nou receptorul: „Da, I-330, ascult“. Şi din nou – în receptor un zgomot uşor, nişte paşi, pe coridor – pe lângă uşa ce dă în camera ei, şi tăcere… Arunc receptorul – şi nu pot, nu mai pot. Într-acolo – la ea…

Asta a fost ieri. Am alergat într-acolo şi, o oră în cap, de la 16 la 17, am rătăcit pe lângă casa unde locuieşte. Pe lângă casă treceau, şiruri-şiruri, numerele. Mii de picioare curgeau în ritm egal, un leviatan miriapod plutea mai departe, vălurindu-se. Iar eu sunt singur, azvârlit de furtună pe o insulă pustie, şi caut, caut cu ochii în valurile cenuşiu-albastre.

Uite-acum se va ivi de undeva colţul ascuţit şi ironic al sprâncenelor ridicate spre tâmple, şi ferestrele întunecate ale ochilor, şi acolo, înăuntru, arde focul şemineului, se mişcă nişte umbre. Şi eu mă voi arunca drept acolo, înăuntru, şi îi voi spune „tu“ – neapărat „tu“: „Tu ştii doar că nu pot fără tine. Atunci de ce?“.

Dar ea tace. Deodată aud tăcerea, deodată aud Uzina Muzicală şi înţeleg: a trecut de 17, toţi au plecat demult, eu sunt singur, am întârziat. În jur – un pustiu de sticlă, scăldat în galbenul soarelui. Văd: ca în apă – în întinderea netulburată de sticlă atârnă răsturnaţi, cu picioarele în sus, pereţii scânteietori, tot aşa atârn şi eu – răsturnat, caraghios, cu picioarele în sus,

Trebuie să ajung cât mai repede, neîntârziat, la Biroul Medical, să iau un certificat că sunt bolnav, altfel or să mă ia şi – sau, poate ar fi cel mai bine să se întâmple aşa. Să rămân aici şi să aştept cu calm până când mă vor vedea, mă vor duce la Operaţional – să isprăvesc totul pe loc, să ispăşesc totul dintr-o dată.

Un foşnet uşor şi în faţa mea – umbra dublu-arcuită. Fără să mă uit, simţeam cum m-au sfredelit în viteză două sfredele cenuşii de oţel, mi-am adunat toate puterile, am zâmbit şi am spus – doar trebuia să spun ceva:

— Trebuie… trebuie să mă duc la Biroul Medical.

— Şi care-i problema? De ce staţi aici?

Răsturnat în mod stupid, atârnat de picioare – stăteam mut, nu mai puteam de ruşine.

— Veniţi după mine, mi s-a adresat cu asprime S.

L-am urmat supus, bălăbănindu-mi mâinile inutile, străine. Nu puteam să-mi ridic privirea, mergeam tot timpul într-o lume bizară, întoarsă cu capul în jos: uite nişte maşini cu baza in sus, şi antipodic – oameni lipiţi cu picioarele de tavan, şi mai jos – cerul încătuşat de sticla groasă a caldarâmului. Ţin minte: cel mai supărător era că ultima oară în viaţă am văzut toate uite aşa, răsturnat, nu cum erau cu adevărat. Însă nu puteam să-mi ridic privirile.

Ne-am oprit. În faţa mea – nişte trepte. Un pas – şi voi avea în faţa ochilor siluete în şorţuri albe de doctori, Clopotul uriaş şi mut.

Cu forţă, ca prin nu ştiu ce resort elicoidal, mi-am desprins, în sfârşit, privirile de la sticla de sub picioare – şi brusc mi-au sărit în ochi literele aurii: Biroul Medical… De ce m-a adus aici şi nu la Operaţional, de ce m-a cruţat – sunt lucruri la care în clipa aceea nici nu m-am gândit: cu un salt – peste trepte, am închis ermetic uşa în urma mea – şi am respirat. Aşa: ca şi cum din zori şi pân-acum nici n-aş fi respirat, ca şi cum nu mi-ar fi bătut inima – şi abia acum am respirat pentru prima oară, abia acum s-a deschis ecluza din piept…

Erau doi: unul scurt, cu picioare-butuci – sălta în ochi, ca pe vârful coarnelor, pe fiecare pacient, îl cumpănea cu privirea, şi celălalt – subţire-subţire, buzele-foarfeci strălucitoare, nasul ca o lamă tăioasă… Cel pe care îl ştiam.

M-am dus glonţ la el, ca la cineva apropiat, drept în lama tăioasă – i-am înşirat ceva despre insomnie, vise, umbră, lumea culorii galbene. Buzele-foarfeci străluceau, zâmbeau.

— Staţi prost! Se vede că la dumneavoastră a luat naştere sufletul.

Sufletul? Acest cuvânt straniu, antic, demult uitat. Spunem uneori „suflet lângă suflet“, „însufleţit“, „fără suflet“, dar sufletul

— Este ceva…, foarte periculos, am gângurit eu.

— Incurabil, a tăiat foarfeca.

— De fapt… care e esenţa? Nu pot să-mi… închipui cum vine asta.

— Vedeţi… cum să vă spun… Sunteţi matematician?

— Da.

— Deci, să zicem că avem un plan, o suprafaţă, uite, această oglindă. Noi doi ne aflăm pe această suprafaţă plană, vedeţi, şi mijim ochii din cauza soarelui, şi această scânteie electrică albastră în tub, şi uite – a licărit umbra aeroului. Numai la suprafaţă, numai o secundă. Gândiţi-vă, însă, că din cauza unui foc această suprafaţă impenetrabilă s-a muiat brusc şi nimic nu mai alunecă pe ea, totul pătrunde în interior, acolo, în lumea aceea de oglindă, unde, când suntem copii, aruncăm priviri pline de curiozitate – copiii nu sunt deloc chiar atât de proşti, vă asigur. Planul a devenit volum, corp, lume, şi asta în interiorul oglinzii – în interiorul dumneavoastră – e soarele, şi vârtejul de la elicea aeroului, şi buzele tremurânde, ale dumneavoastră şi ale mai ştiu eu cui. Şi înţelegeţi: oglinda rece reflectă, respinge; iar asta absoarbe, şi orice lasă urmă – pe vecie. Aţi observat la un moment dat pe chipul cuiva un rid abia vizibil – ridul va rămâne pentru totdeauna în dumneavoastră; aţi auzit cândva: în mijlocul tăcerii, a căzut o picătură – o auziţi şi acum…

— Da, da, întocmai… l-am apucat de mână. Am auzit acum: din robinetul lavaboului cad lent picături, spărgând liniştea. Şi ştiam că asta e pentru totdeauna. Totuşi, de ce, aşa deodată – sufletul? N-a fost, n-a fost – şi deodată… De ce nimeni nu-l are, iar eu…

M-am agăţat şi mai strâns de mâna aceea subţire: îmi era groază să pierd colacul de salvare.

— De ce? Dar de ce nu avem pene, nu avem aripi – doar oasele de omoplaţi – temelia pentru aripi? Păi pentru că de aripi nu mai este nevoie – există aeroul, aripile n-ar putea decât să încurce. Aripile sunt ca să zburăm, dar noi nu mai avem unde zbura: am ajuns la destinaţie, am găsit. Nu-i aşa?

Am dat din cap, dezorientat. M-a privit, a izbucnit în râs – ascuţit, ca o lance. Ăla, celălalt, a auzit, şi-a deplasat butucii din cabinetul său, cu ochii l-a săltat pe vârful coamelor pe medicul meu subţirel, m-a săltat şi pe mine.

— Ce s-a întâmplat? Cum adică: suflet? Suflet, aţi spus? Ce dracu! Păi dacă o ţinem tot aşa, ajungem şi la holeră. V-am mai spus (în coarne cu subţirelul) – v-am mai spus: tuturor trebuie să li se… să li se extirpe imaginaţia. Aici nu poate ajuta decât chirurgia, numai şi numai chirurgia…

Şi-a pus nişte ochelari Roentgen uriaşi, s-a tot învârtit mult timp în jurul meu, a privit prin oasele craniului, în creierul meu, a notat ceva în carnet.

— Extraordinar, extraordinar de interesant! Ascultaţi, n-aţi fi de acord să vă… punem în spirt? Pentru Statul Unic asta ar fi nemaipomenit de… asta ne-ar ajuta să prevenim o epidemie… Dacă, bineînţeles, nu aveţi motive speciale…

— Vedeţi, a intervenit primul, D-503 este constructorul Integralului, şi sunt convins că asta ar încălca…

— A-a, a mârâit ăla şi şi-a mutat butucii înapoi în cabinetul său.

Am rămas numai noi doi. Mâna de hârtie s-a aşezat uşor, mângâietor pe mâna mea, chipul profilat s-a aplecat mult spre mine; mi-a şoptit:

— Să vă spun un secret: nu sunteţi singurul. Nu degeaba vorbeşte colegul meu despre epidemie. Ia amintiţi-vă, oare n-aţi observat chiar dumneavoastră la cineva lucruri asemănătoare – foarte asemănătoare, înrudite… – m-a privit fix. La ce face aluzie – la cine? Nu cumva – –

— Ascultaţi… – am sărit de pe scaun. Dar el a şi luat altă vorbă, cu glas tare:

— … Iar contra insomniei, contra acestor vise ale dumneavoastră – pot să vă dau un singur sfat: umblaţi mai mult pe jos. Uite, chiar mâine de dimineaţă faceţi o plimbare… până la Casa Antică, să zicem.

M-a străpuns din nou cu ochii, zâmbind în modul cel mai subţire. Şi am avut impresia: am văzut foarte clar, învelit în pânza fină a acestui zâmbet, un cuvânt – o literă – numele, singurul nume… Sau din nou era doar pură imaginaţie?

Abia-abia am avut răbdare să aştept până ce mi-a scris certificatul de boală pentru azi şi pentru mâine, fără un cuvânt, i-am strâns din nou mâna cu putere şi am fugit afară.

Soarele – uşor, rapid ca un aerou – mă poartă, mă poartă în sus. Ştiam: mâine mă aşteaptă o bucurie. Ce bucurie?

Însemnarea a 17-a.

Conspect:

Prin sticlă. Am murit. Coridoarele

Sunt absolut dezorientat. Ieri, chiar în momentul când am crezut că totul a fost descurcat, că toate icsurile au fost găsite – în ecuaţia mea s-au ivit noi necunoscute.

Începutul coordonatelor în toată povestea asta este desigur Casa Antică. Din acest punct pornesc toate axele de X, Y, Z, pe care pentru mine. de la o vreme, se înalţă întregul univers. Am pornit pe jos pe axa de X (bulevardul 59) către punctul iniţial al coordonatelor. În mine, ca un vârtej multicolor, se derulează evenimentele din ajun: clădirile răsturnate, oamenii la fel, mâinile chinuitor de străine, foarfecele sclipitoare, picăturile din lavabou, care străpung în cădere tăcerea – aşa a mai fost, a mai fost o dată. Şi toate astea, sfârtecându-mi carnea, se rotesc cu viteză acolo – după suprafaţa topită de foc, unde se găseşte „sufletul“.

Pentru a respecta prescripţia medicului, am ales anume drumul pe două catete, nu pe ipotenuză. Şi uite, cateta a doua: drumul ocolit la poalele Zidului Verde. Din nemărginitul ocean verde de dincolo de Zid spre mine se rostogoleşte un talaz sălbatic de rădăcini, flori, crengi, frunze – cabrează – acum mă va potopi, şi din om – cel mai fin dintre mecanisme – voi deveni…

Din fericire, însă, între mine şi oceanul sălbatic şi verde se interpune sticla Zidului. O, măreaţă, divin-limitativă înţelepciune a zidurilor, a barierelor! Poate că aceasta e cea mai mare dintre toate invenţiile. Omul a încetat de a mai fi un animal sălbatic doar atunci când a construit primul zid. Omul a încetat de a mai fi un om primitiv doar atunci când noi am construit Zidul Verde, când prin acest Zid am izolat lumea noastră mecanizată, perfectă – de lumea hidoasă, iraţională a copacilor, păsărilor, animalelor…

Prin sticlă mă fixează – înceţoşat, stins – mutra obtuză a unei fiare, ochii galbeni repetă cu obstinaţie acelaşi gând, pe care nu-l desluşesc. Ne-am privit îndelung drept în ochi – aceste galerii din lumea de suprafaţă în lumea transsuperficială. Mă tulbură vag un gând: „Dar dacă el, cu ochii lui galbeni, în grămada lui stupidă şi murdară de frunze, în viaţa lui nesupusă calculului, este mai fericit decât noi?“.

Am ridicat mâna, ochii galbeni au clipit, s-au dat înapoi, au dispărut în frunziş. Jalnică fiinţă! Ce absurditate – să fie mai fericit decât noi. Poate mai fericit decât mine – asta da; eu însă constitui o excepţie, sunt bolnav.

De altfel, şi eu… Văd deja zidurile roşu-închis ale Casei Antice – şi gura aceea simpatică, lipită a bătrânei – mă reped la bătrână în mare viteză:

— Ea este aici?

Gura lipită se deschide încet:

— Păi despre care ea e vorba?

— Ei, care-care? Păi I, bineînţeles… Am fost împreună cu ea atunci, cu un aerou…

— A-a, aşa, aşa… Aşa-aşa-aşa…

Razele-cute în jurul gurii, raze şirete în ochii galbeni, care pătrund în interiorul meu – tot mai profund… Şi în sfârşit:

— Fie… e aici… a venit mai adineauri.

E aici. Am văzut: la picioarele bătrânei – o tufă de pelin argintiu şi amar (curtea Casei Antice este şi ea muzeu, a fost păstrată cu scrupulozitate în formă preistorică), pelinul a întins o crenguţă peste mâna bătrânei, ea o mingile uşurel, pe genunchi are o fâşie galbenă de la soare. Şi pentru o clipă: eu, soarele, bătrâna, pelinul, ochii galbeni – suntem una, suntem strâns legaţi prin nu ştiu ce vinişoare, iar în vinişoare pulsează acelaşi sânge tumultos şi minunat, care ne este comun…

Acum mi-e ruşine să scriu despre toate astea, dar am promis să fiu sincer până la capăt în aceste însemnări. Aşadar: m-am aplecat – şi am sărutat gura lipită, moale, ca de muşchi. Bătrâna s-a şters, a râs…

Am străbătut în fugă camerele ştiute, răsunătoare şi cam strâmte, şi nu ştiu de ce – glonţ într-acolo, în dormitor. La uşă fiind, am pus mâna pe clanţă şi deodată: „Dar dacă nu e singură acolo?“. M-am oprit, am tras cu urechea. Dar nu auzeam decât un ticăit alături de mine – nu în mine, ci undeva alături – ticăia inima mea.

Am intrat. Patul larg, neşifonat. Oglinda. Încă una la uşa şifonierului, şi în gaura cheii acolo – cheia cu anticul inel. Şi nimeni.

Am strigat încetişor:

— I! Eşti aici? – Şi mai încet, cu ochii închişi, fără să respir ca şi cum aş fi fost în faţa ei în genunchi: – I! Dragă!

Linişte. Doar în ligheanul alb de la lavabou; din robinet, cad grăbit picături de apă. Acum nu pot să-mi explic de ce, dar asta îmi dădea o senzaţie neplăcută: am strâns tare robinetul şi am ieşit. Evident, aici nu e. Înseamnă că e undeva într-un alt „apartament“.

Pe o scară largă şi întunecoasă am coborât în fugă mai jos, am încercat o uşă, alta, a treia: închis. Peste tot era închis, în afară de apartamentul acela „al nostru“, iar acolo nu era nimeni…

Totuşi – din nou într-acolo, nici eu nu ştiam de ce. Mergeam încet, cu greu – tălpile îmi deveniseră deodată ca de plumb. Ţin minte limpede un gând: „Este greşit că forţa de greutate e constantă. În consecinţă, toate formulele mele – –“.

Deodată m-am întrerupt: jos de tot a pocnit o uşă, cineva a tropăit grăbit peste dale. Am devenit din nou uşor, nemaipomenit de uşor – m-am aruncat spre balustradă – să mă aplec peste. Într-un singur cuvânt. Într-un singur strigăt. „Tu!“ – să-i spun tot…

Şi am îngheţat: jos, înscris în pătratul întunecat de umbră aşternut de cercevelele geamului, gonea capul lui S, mişcându-şi urechile-aripi trandafirii.

Ca un fulger – doar concluzia nudă, fără premise (premisele nu le ştiu nici acum): „Nu trebuie – pentru nimic în lume – ca el să mă vadă“.

Şi pe vârfuri, lipindu-mă de perete, m-am strecurat în sus – spre apartamentul acela descuiat.

O secundă m-am oprit în faţa uşii. Ăla înainta lent în sus, încoace. Uşa, numai de n-ar… Imploram uşa, dar ea e de lemn: a scârţâit, a ţiuit. Am trecut ca un vârtej pe lângă – verdele, roşul, galbenul Buddha – şi iată-mă în faţa uşii cu oglindă a şifonierului: chipul meu palid, ochii adulmecând zgomotele, buzele… Prin zgomotul sângelui, aud cum scârţâie din nou uşa… El este, el.

M-am apucat de cheia din uşa şifonierului – şi uite, inelul se leagănă. Asta îmi aminteşte ceva – iarăşi o concluzie fulgerătoare, nudă, fără premise – mai curând o frântură: „În ziua aceea I – –“. Deschid repede uşa în şifonier, sunt înăuntru, în întuneric – închid uşa bine. Un pas – simt cum placa de sub picioare s-a mişcat. Lent, domol, am început să alunec undeva în jos, privirile mi s-au întunecat, am murit.

—

Mai târziu, când a trebuit să notez toate aceste întâmplări stranii, am scotocit în memorie, în cărţi – aşa că acum înţeleg, desigur: a fost o stare de moarte provizorie, cunoscută de cei vechi şi – din câte ştiu – cu totul necunoscută la noi.

Habar n-am cât timp am fost mort. Probabil vreo 5-10 secunde, dar după un timp am înviat, am deschis ochii: era întuneric şi simţeam cum alunec în jos, tot mai în jos… Am întins mâna, am încercat să mă sprijin, m-am zgâriat de zidul aspru, care fugea repede, aveam sânge pe deget, e clar – toate astea nu sunt rodul imaginaţiei mele bolnave. Dar ce e, ce e?

Îmi auzeam respiraţia sacadată, tremurândă (mi-e ruşine să fac această mărturisire – totul a fost atât de neaşteptat şi de neînţeles). Un minut, două, trei – mereu în jos. În sfârşit, o zguduitură estompată: ceea ce cădea sub picioarele mele acum a încremenit în nemişcare. Am dibuit pe întuneric nu ştiu ce mâner, am împins – uşa s-a deschis – o lumină difuză. Am văzut: în spatele meu, urca repede spre undeva o mică platformă pătrată… Am dat să alerg într-acolo, dar era prea târziu: eram blocat aici… unde „aici“ – nu ştiu.

Un coridor. O linişte grea, ca de o mie de puduri. Pe tavanul boltit – becuri, o linie punctată, infinită, de licăriri tremurătoare. Semăna puţin cu „conductele“ din drumurile noastre subterane, doar că era mult mai strâmt şi nu din sticla noastră, ci dintr-un alt material antic. Un gând de o clipă – despre subteranele unde coborau pentru a se salva în timpul Războiului de Două Sute de Ani… Nu are importanţă: trebuie să înaintez.

Am mers, cred, cam vreo douăzeci de minute. Am cotit la dreapta, coridorul s-a lărgit, becurile răspândesc o lumină mai vie. Un zgomot surd, confuz. Poate sunt maşini, poate glasuri – nu ştiu, dar mă aflu în faţa unei uşi grele şi netransparente: zgomotul vine de acolo.

Am bătut, şi încă o dată – mai tare. În spatele uşii s-a făcut linişte. Ceva a zăngănit, uşa s-a deschis încet, greu.

Nu ştiu care din noi doi a înţepenit mai mult – în faţa mea stătea medicul meu cel subţire ca o lamă de cuţit.

— Dumneata? Aici? – Foarfeca lui pur şi simplu s-a închis. Iar eu stăteam de parcă nu cunoşteam nici un cuvânt omenesc: tăceam, mă uitam şi nu înţelegeam deloc ce-mi spunea. Îmi spunea probabil că trebuie să plec de acolo; pentru că după aceea m-a împins repede, cu burta lui plată de hârtie, până la capătul acestei porţiuni mai luminoase a coridorului – şi mi-a dat un ghiont în spate.

— Permiteţi-mi… am vrut… am crezut că ea, I-330… Dar eu…

— Aşteptaţi aici, mi-a retezat-o doctorul şi a dispărut…

În sfârşit! În sfârşit, ea e aici, alături – şi nu are nici o importanţă unde este acest „aici“. Mătasea galbenă de culoarea şofranului, pe care o ştiu, zâmbetul-muşcătură, ochii acoperiţi de storuri… Îmi tremură buzele, mâinile, genunchii – iar în cap am un gând dintre cele mai stupide:

„Vibraţiile sunt sunet. Tremurul trebuie să răsune. Atunci de ce nu se aude?“.

Ochii ei mi s-au deschis – larg, am pătruns în adâncul lor…

— N-am mai putut! Unde ai fost? De ce… Fără a-mi desprinde o clipă privirea de la ea, vorbeam ca în delir, repede, incoerent, poate doar mă gândeam. Umbra m-a urmărit… Am murit – din şifonier… Pentru că ăsta al dumitale vorbeşte cu foarfecele: am suflet… Incurabil…

— Suflet incurabil! Sărmanul meu! – I a izbucnit în râs – şi m-a stropit cu râsul: tot delirul s-a risipit, şi peste tot strălucesc, răsună mici particule de râs, şi cât e de bine – cât e de bine totul.

De după colţ a apărut iarăşi doctorul – admirabilul, minunatul, extrasubţirele doctor.

— Ei? s-a oprit el lângă mine.

— Nu-i nimic, e în ordine! O să vă povestesc mai târziu. A venit întâmplător… Spuneţi că o să mă întorc peste vreo cinsprezece minute…

Doctorul s-a topit după colţ. Ea a aşteptat. Uşa a pocnit surd. Atunci încet, încet, înfigându-mi tot mai adânc în inimă un ac ascuţit, dulce, I s-a lipit de mine cu umărul, cu mâna, cu întreaga făptură – şi am pornit împreună cu ea, împreună cu ea – doi – unul singur…

Nu-mi aduc aminte unde anume am cotit în întuneric – şi pe întuneric – pe trepte în sus, fără sfârşit, în tăcere. Nu vedeam, totuşi ştiam: ea mergea la fel ca mine – cu ochii închişi, oarbă, cu capul în sus, muşcându-şi buzele – şi asculta muzica: tremurul meu abia auzit.

M-am trezit într-unul din nenumăratele unghere din curtea Casei Antice: un gard, din pământ se înalţă coaste golaşe de piatră şi colţii galbeni ai zidurilor ruinate. Ea a deschis ochii, mi-a spus: „Poimâine la 16“. A plecat.

Oare toate astea au fost aievea? Nu ştiu. O să aflu poimâine. O singură urmă reală: la mâna dreaptă, vârfurile degetelor au pielea zdrelită. Dar astăzi, la Integral, Constructorul Secund m-a asigurat că ar fi văzut chiar el cum am atins din întâmplare cu aceste degete inelul de şlefuit – asta-i toată povestea. Mă rog, s-ar putea să fie şi aşa. Tot ce se poate. Nu ştiu – nu ştiu nimic.

Însemnarea a 18-a.

Conspect:

Hăţişuri logice. Răni şi plasture. Pe viitor, niciodată

M-am culcat aseară – şi m-am prăbuşit la fund, în somn adânc, ca o corabie supraîncărcată care s-a răsturnat. O masă compactă de apă verde în unduire. Şi uite, mă desprind agale de la fund, plutesc în sus şi undeva pe la mijlocul adâncului deschid ochii: camera mea, o dimineaţă încremenită, încă verde. Pe uşa cu oglindă a şifonierului – un ciob de soare – drept în ochii mei. Aceasta mă împiedică să respect cu precizie orele de somn stabilite în Tablele Orare. Cel mai nimerit ar fi să deschid şifonierul. Dar mă simt cu totul ca prins într-un păienjeniş, chiar şi ochii sunt în păienjeniş, n-am putere să mă scol…

M-am sculat totuşi, am deschis – şi deodată, după uşa cu oglindă, o zăresc pe I, trandafirie toată, încercând să se elibereze de rochie. M-am obişnuit acum într-atât cu lucrurile cele mai nemaipomenite, încât, în măsura în care îmi amintesc, nu m-am mirat câtuşi de puţin, n-am întrebat nimic: am intrat repede în şifonier, am închis după mine uşa cu oglindă – şi gâfâind, repede, orbeşte, nesăţios m-am împreunat cu I. Văd ca acum: prin crăpătura uşii în întuneric – o ascuţită rază de soare se frânge ca un fulger pe podeaua, pe peretele şifonierului, mai sus – şi iată, această lamă crâncenă, strălucitoare a căzut pe gâtul gol, dat pe spate al lui I… şi asta mi se pare ceva atât de înfricoşător, încât nu m-am putut reţine, am ţipat – şi am deschis din nou ochii.

Camera mea. O dimineaţă încă verde, încremenită. Pe uşa de la şifonier – un ciob de soare. Sunt în pat. Un vis. Dar inima-mi mai bate nebuneşte, tresare, picură, mă dor vârfurile degetelor, genunchii. Neîndoielnic, totul a fost aievea. Şi acum nu mai ştiu: ce e vis – ce e realitate; mărimi iraţionale străbat prin tot ce e trainic, obişnuit, tridimensional, şi în locul suprafeţelor plane rigide şi şlefuite – în jur, ceva noduros, lăţos…

Până la semnal mai e mult. Stau întins în pat, mă gândesc – şi un lanţ logic, foarte straniu, se desfăşoară.

În lumea superficială, oricărei ecuaţii, oricărei formule îi corespunde o curbă sau un corp. Pentru formulele iraţionale, pentru al meu , nu cunoaştem corpurile corespunzătoare, nu le-am văzut niciodată… Dar tocmai în asta stă grozăvia: toate aceste corpuri – invizibile – există, trebuie să existe negreşit, iminent: deoarece în matematică, întocmai ca pe ecran, prin faţa noastră trec umbrele lor bizare, ţepoase – formulele iraţionale; iar matematica şi moartea nu greşesc niciodată. Şi dacă în lumea noastră, la suprafaţă, noi nu vedem aceste corpuri, pentru ele există – trebuie să existe în mod inevitabil – o lume uriaşă acolo, dincolo de suprafaţă…

Am sărit din pat fără să mai aştept semnalul, am început să mă agit prin cameră. Matematica mea – singura insulă trainică şi stabilă în întreaga mea viaţă, care a deraiat aiurea – s-a desprins şi ea, a început să plutească, s-a învârtejit. Cum adică, să fie „sufletul“ acesta stupid la fel de real ca unifa mea, ca cizmele mele, deşi în momentul de faţă nu le văd (se află în spatele uşii cu oglindă a şifonierului)? Şi dacă cizmele nu înseamnă boală, atunci de ce „sufletul“ să fie boală?

Căutam şi nu găseam nici o ieşire din acest absurd desiş logic. Erau nişte hăţişuri la fel de necunoscute şi de înfricoşătoare ca acelea – dincolo de Zidul Verde – şi erau şi ele nişte fiinţe la fel de extraordinare, enigmatice, cuvântătoare fără cuvinte. Mi se părea că mă uit prin nu ştiu ce sticlă groasă şi văd: un , infinit de mare şi totodată infinit de mic, un scorpion cu un minus-ac veninos, ascuns şi pe care îl simţi în permanenţă… Poate că nu e altceva decât „sufletul“ meu care, aidoma scorpionului legendar al celor vechi, se autoînţeapă din proprie voinţă cu tot ceea ce…

Semnalul. E ziuă. Toate astea, fără să moară, fără să dispară, sunt doar ascunse privirilor de către lumina zilei; după cum obiectele vizibile, fără a muri, spre noapte sunt ascunse de întunericul nopţii. În cap – o ceaţă uşoară, versatilă. Prin ceaţă – mese lungi, de sticlă; capete-sfere mestecând agale, în tăcere, ritmic. De departe, plin ceaţă răzbat bătăile metronomului, şi în sunetul acestei muzici, care gâdilă familiar urechea, număr maşinal, împreună cu toată lumea, până la cincizeci: cincizeci de mişcări de masticaţie legiferate pentru fiecare îmbucătură. Şi, bătând în mod automat ritmul, cobor, îmi însemn numele în registrul celor care pleacă – aşa, ca toată lumea. Simt însă: trăiesc izolat de toată lumea, singur, împrejmuit de un zid moale, care estompează sunetele, şi dincolo de acest zid – e lumea mea…

Se pune totuşi o întrebare: dacă această lume e numai a mea, atunci cum de apare în aceste însemnări? Ce rost au aici aceste stupide „vise“, şifoniere, coridoare interminabile? Observ cu mare tristeţe că, în locul unui poem matematic armonios şi sobru în cinstea Statului Unic, la mine prinde contur ceva în genul unui roman fantastic de aventuri. Ei, şi măcar de-ar fi într-adevăr doar un roman, şi nu viaţa mea de acum, plină de icsuri, şi prăbuşiri.

De fapt, poate e mai bine aşa. Cel mai probabil este că voi, cititorii mei necunoscuţi, în comparaţie cu noi sunteţi nişte copii (noi am fost crescuţi de Statul Unic – prin urmare, am atins cele mai înalte culmi accesibile omului). Şi asemenea copiilor – veţi înghiţi fără să ţipaţi tot conţinutul amar pe care o să vi-l dau numai dacă-l voi acoperi meticulos cu un sirop gros de aventuri…

Seara:

Oare vă este cunoscut sentimentul acela când goneşti cu aeroul în sus, pe spirala albastră, geamul este deschis, vijelia îţi şuieră în faţă – Pământul nu mai există, uiţi de Pământ, Pământul este la fel de departe de voi ca şi Saturn, Jupiter, Venus? Aşa trăiesc eu acum – un vânt vijelios îmi bate în faţă, şi am uitat de Pământ, am uitat de draga, trandafiria O. Totuşi Pământul există, mai devreme sau mai târziu va trebui să aterizez şi nu fac decât să închid ochii atunci când mă gândesc la ziua în care pe Tabela mea Sexuală este trecut numele ei – O-90…

În seara aceasta îndepărtatul Pământ mi-a amintit de existenţa sa.

Pentru a respecta prescripţia medicului (vreau sincer, absolut sincer, să mă fac bine) – două ore în şir am colindat bulevardele de sticlă, drepte, pustii. Conform Tablelor Orare, toţi erau în auditorii, numai eu… În fond, era un spectacol contrar firii: imaginaţi-vă un deget omenesc, desprins de la întreg, de la mână – un deget omenesc de sine stătător, adus de spate, aleargă săltăreţ pe trotuarul de sticlă. Degetul ăsta sunt eu. Şi aspectul cel mai bizar, cel mai potrivnic firii este că degetul nu vrea câtuşi de puţin să fie la mână, să fie împreună cu altele: ori aşa, de unul singur, ori… Asta e, nu mai am de ce ascunde: ori împreună cu ea – cu aia, să mă dizolv în ea cu totul, în întregime, prin umăr, prin degetele împletite ale mâinilor…

M-am întors acasă când soarele era la asfinţit. Pe sticla zidurilor, pe aurul săgeţii de la turnul de acumulare, în glasurile şi în zâmbetele numerelor pe care le întâlneam în cale – o cenuşă trandafirie de amurg. Oare nu e ciudat: razele solare în stingere au acelaşi unghi de incidenţă ca şi razele ce se aprind în orele dimineţii, dar totul ne apare într-o lumină absolut diferită, alta este nuanţa trandafirie – acum molcomă, uşor amăruie, iar dimineaţa din nou răsunătoare, spumoasă.

Şi uite, jos, în vestibul, dintr-un vraf de plicuri scăldate în cenuşa trandafirie, IU – controloarea – a extras şi mi-a întins o scrisoare. Repet: este o femeie foarte respectabilă şi sunt convins că pentru mine nutreşte cele mai bune sentimente.

Şi totuşi, ori de câte ori văd aceşti obraji căzuţi, ca nişte branhii de peşte, nu ştiu de ce am o senzaţie neplăcută.

Întinzându-mi cu mâna ei noduroasă scrisoarea, IU a oftat. Dar oftatul acesta a mişcat numai abia simţit cortina care mă despărţea de lume: eram proiectat total pe plicul care tremura în mâinile mele şi care conţinea – nu mă îndoiam – o scrisoare de la I.

Aici – încă un oftat, atât de evident subliniat cu două linii, încât m-am desprins de plic – şi am văzut: între branhii, prin jaluzelele sfioase ale ochilor lăsaţi în jos – un zâmbet duios, învăluitor, orbitor. După care:

— Sărmanul de dumneata – un oftat subliniat cu trei linii şi un semn abia perceptibil spre scrisoare (conţinutul scrisorii îl cunoştea, bineînţeles, în baza obligaţiilor de serviciu).

— Cum adică… De ce?

— Nu, nu, dragă, eu te cunosc mai bine decât te cunoşti dumneata însuţi. Te observ de multă vreme – şi văd: e nevoie ca mână în mână cu dumneata să păşească în viaţă cineva care ani îndelungaţi a studiat viaţa…

Simt cum zâmbetul ei s-a lipit de mine, m-a cuprins – este plasturele pentru rănile cu care mă va acoperi acum această scrisoare ce tremură în mâinile mele. Şi, în sfârşit, prin jaluzelele sfioase, abia auzit:

— O să mă gândesc, dragă, o să mă gândesc. Şi fii liniştit: dacă voi simţi că am destulă putere – nu-nu, mai întâi trebuie să mă mai gândesc…

Binefăcătorule mare! Să-mi fie sortit… oare vrea să spună că – –

În ochi am ceaţă, mii de sinusoide, scrisoarea tresaltă. Mă apropii mai mult de lumină, de perete. Acolo soarele îşi stinge ultimele raze şi de acolo asupra mea, pe duşumea, pe mâinile mele, pe scrisoare se aşterne tot mai dens cenuşa întunecat-trandafirie, tristă.

Am rupt plicul – să văd mai repede semnătura – şi o rană – nu este I, nu este I, este… O. Şi încă o rană: în josul paginii, în colţul din dreapta, o pată întinsă – aici a picurat… Nu suport petele – indiferent că sunt de cerneală sau… indiferent de la ce. Şi ştiu – înainte mi-ar fi fost pur şi simplu neplăcut, neplăcut pentru ochi – să văd această pată neplăcută. Dar de ce acum această mică pată cenuşie îmi apare ca un nor care aşterne o umbră tot mai plumburie şi mai întunecată? Sau e vorba din nou de „suflet“?

Scrisoarea:

„Dumneata ştii… sau, poate, dumneata nu ştii – nu sunt în stare să scriu ca lumea – n-are importanţă: acum ştii că fără dumneata n-o să am nici o zi, nici o dimineaţă, nici o primăvară. Pentru că R pentru mine e doar… ei, asta nu te interesează pe dumneata. Oricum, îi sunt foarte recunoscătoare: singură fără el, în aceste zile – nu ştiu ce aş… În aceste zile şi nopţi am trăit zece sau, poate, douăzeci de ani. Şi camera mea parcă nu e pătrată, ci rotundă, şi fără sfârşit, jur-împrejur acelaşi lucru, şi nici un fel de uşi.

Nu pot trăi fără dumneata – pentru că te iubesc. Pentru că văd. Înţeleg: acum dumneata n-ai nevoie de nimeni pe lume, de nimeni în afară de cealaltă, şi – înţelegi: tocmai pentru că te iubesc, eu trebuie să

Mai am nevoie încă doar de două-trei zile pentru ca, din bucăţelele în care m-am prefăcut, să lipesc ceva cât de cât asemănător cu O-90 cea de altădată – şi am să mă duc, am să fac eu declaraţia că îmi retrag înregistrarea pentru dumneata, şi dumneata te vei simţi mai bine, te vei simţi bine. Pe viitor, niciodată nu voi mai… Iartă-mă.

O“.

Pe viitor, niciodată. Aşa e mai bine, desigur: are dreptate. De ce, însă, de ce – –

Însemnarea a 19-a.

Conspect:

O infinitezimală de ordinul trei. Pe sub sprâncene. Peste parapet

Acolo, pe coridorul acela straniu cu linia punctată de becuri palide cu licăriri tremurătoare… sau nu, nu acolo: mai târziu, când ne aflam împreună într-un cotlon pierdut din curtea Casei Antice – ea mi-a spus: „poimâine“. Acest „poimâine“ este astăzi, şi totul e ca pe aripi, ziua – zboară, Integralul nostru are şi el aripi: montarea motorului cu reacţie a fost terminată şi astăzi a avut loc testarea lui în cursă moartă. Ce salve magnifice, viguroase, şi pentru mine fiecare din ele e un salut în cinstea aceleia, unice, în cinstea lui astăzi.

La prima cursă (= detunătură), sub ţeava motorului s-au nimerit vreo zece numere căscate din hala noastră de construcţii – din nici unul n-a rămas nimic, în afară de nişte fărâmituri şi funingine. Notez aici cu mândrie că ritmul activităţii noastre nu s-a poticnit nici o secundă din cauza acestei întâmplări, nimeni n-a tresărit; noi şi maşinile noastre ne-am continuat cu aceeaşi precizie mişcarea noastră rectilinie şi circulară, ca şi cum nu s-ar fi petrecut nimic. În raport cu masa Statului Unic, zece numere abia dacă reprezintă unu la o sută de milioane, în cazul calculelor practice asta înseamnă o infinitezimală de ordinul trei. Numai cei vechi cunoşteau mila ignorantă în ale aritmeticii: nouă ea ne apare ridicolă.

Şi-mi vine să râd că aseară am putut să mă gândesc – şi chiar să notez în aceste pagini – despre nu ştiu ce amărâtă de pată cenuşie, despre nu ştiu ce urmă de cerneală. Este vorba de aceeaşi „înmuiere a suprafeţei“, care trebuie să aibă o duritate de diamant – ca şi pereţii noştri (o zicală veche: „ca nuca în perete“).

Ora şaisprezece. Am renunţat la plimbarea suplimentară: cine ştie, poate îi va da în gând tocmai acum, când totul răsună de soare…

Sunt aproape singur în întregul imobil. Prin pereţii străţesuţi de soare văd până departe în dreapta şi în stânga şi în jos – pustii, suspendate în aer, camerele se repetă între ele ca într-o oglindă. Şi doar pe scara albăstruie, uşor înnegrită de tuşul soarelui, alunecă agale în sus o umbră slabă şi cenuşie. Acum se aud chiar paşii – iar eu văd prin uşă – simt: pe faţă mi s-a lipit un zâmbet-plasture – apoi pe-alături, pe altă scară – în jos…

A ţăcănit numeratorul. M-am avântat în fanta albă şi strâmtă – şi… şi am zărit un număr de bărbat (cu consoană), pe care nu-l cunosc. A duduit, a pocnit liftul. În faţa mea – o frunte lăsată neglijent într-o parte, iar ochii… o impresie foarte ciudată: de parc-ar fi vorbit de acolo, de sub sprâncene, unde sunt ochii.

— Aveţi de la ea o scrisoare (de sub sprâncene, de sub streaşină)… Vă roagă să faceţi neapărat întocmai cum scrie acolo.

Pe sub sprâncene, de sub streaşină – a dat un ocol cu privirea. Păi nu e nimeni, nimeni, dă-mi-o odată! A privit din nou în jur, mi-a pus în mână plicul, a plecat. Sunt singur.

Nu, nu sunt singur: din plic s-a ivit talonul roz şi am simţit abia imperceptibil mireasma ei. Este ea, ea va veni, va veni la mine. Să văd mai repede scrisoarea, să citesc cu ochii mei, să cred până la capăt…

Cum? Nu se poate! Citesc din nou – sar peste rânduri: „Talonul… şi neapărat să cobori storurile, ca şi cum aş fi într-adevăr la dumneata… Am absolută nevoie să se creadă că sunt… Îmi pare foarte, foarte rău…“

Scrisoarea – am făcut-o bucăţi. Îmi zăresc o secundă în oglindă sprâncenele frânte, schimonosite. Iau talonul, ca să-l… ca şi biletul ei – –

— „Vă roagă să faceţi neapărat întocmai cum scrie acolo.“

Mâinile mi-au slăbit, s-au desfăcut. Talonul a căzut pe masă. Ea e mai tare ca mine şi, pare-mi-se, voi proceda aşa cum vrea ea. De fapt… de fapt nu ştiu: vom vedea – până deseară mai e mult… Talonul e pe masă.

În oglindă îmi zăresc sprâncenele frânte, schimonosite. De ce nu am certificat medical şi pentru ziua de astăzi: să mă duc să umblu, să umblu la nesfârşit, să dau ocol Zidului Verde, cât e el de lung – şi apoi să mă prăbuşesc în pat, în adânc… Când colo, trebuie să fiu prezent în auditoriul nr. 13, trebuie să-mi strâng tare de tot toate şuruburile din mine, pentru ca timp de două ore – două ore, nemişcat… când ar fi trebuit să ţip, să bat din picioare.

Sunt la conferinţă. Foarte ciudat că din aparatul strălucitor nu răsună, ca de obicei, o voce metalică, ci una delicată, lânoasă, ca năpădită de muşchi. O voce de femeie – parcă o văd aşa cum a fost cândva în viaţă: o bătrânică micuţă, un boţ de femeie, cam ca aceea de la Casa Antică.

Casa Antică… şi brusc totul ţâşneşte de jos – ca o fântână, şi trebuie să strâng din răsputeri toate şuruburile din mine pentru a nu potopi cu ţipătul întreaga sală. Cuvintele delicate, lânoase trec prin mine, din toate rămâne doar un singur lucru – ceva despre copii, despre plodicultură. Sunt ca o placă fotografică: imprim în mine cu o precizie cumva străină, detaşată, lipsită de sens: secera de aur – reflectare luminoasă pe megafon; sub ea – un copil, ilustrarea vie – se întinde către inimă, în gură are poala unifei sale microscopice; pumnişorul e strâns puternic, degetul mare (mai exact – foarte mic) este strâns în interior – o umbră uşoară, plinuţă – o cutişoară la încheietură. Precum o placă fotografică – imprim: uite, acum picioruşul gol e aplecat peste margine, evantaiul trandafiriu al degetelor păşeşte în văzduh – uite acum, acum va cădea – –

Şi – un strigăt de femeie, dând din aripi transparente, pe podium a ţâşnit o unifă, l-a prins pe copil, a mângâiat – cu buzele – cutişoara plinuţă de la încheietură, l-a împins spre mijlocul mesei, dă să coboare de pe podium. În mine se imprimă: gura trandafirie – semilună cu colţurile în jos, ochii – farfurioare albastre pline pân-la margini. Este O. Şi eu, ca la lectura unei formule armonioase, simt deodată necesitatea, legitatea acestei întâmplări cu totul neînsemnate.

S-a aşezat mai în spatele meu şi ceva mai la stânga. Mi-am întors capul: şi-a desprins cuminte ochii de la masa cu copilul, şi-a înfipt privirile spre mine, în mine, şi iarăşi: ea, eu şi masa de pe podium fixează trei puncte, şi prin aceste puncte trec nişte linii, proiecţii ale unor evenimente inevitabile, nevăzute până acum.

Spre casă – pe strada verde, amurgită, ochioasă prin luminile aprinse. Aud cum ticăi tot – ca un ceasornic. Am în mine şi ace de ceas – chiar acum vor depăşi o anume cifră, şi voi face ceva ce-mi va tăia orice posibilitate de întoarcere. Ea are nevoie ca cineva acolo să creadă că e la mine. Iar eu am nevoie de ea, şi ce-mi pasă mie de „nevoia“ ei. Nu vreau să fiu storul altuia – nu vreau şi pace.

— În spatele meu – un pas cunoscut, ca un pleoşcăit prin băltoace. Nu mai întorc capul, ştiu: este S. Mă va însoţi până la poartă – după care, probabil, va rămâne jos, pe trotuar, şi cu sfredelele lui se va înşuruba într-acolo, în sus, în camera mea – până când acolo vor fi coborâte storurile, ascunzând crima făptuită de cineva…

El, îngerul Păzitor, a pus punct. Am hotărât: nu. Am hotărât.

Cînd am urcat în cameră şi am aprins lumina, nu mi-a venit să-mi cred ochilor: lângă masa mea stătea O. Sau, mai exact, atârna: aşa atârna o rochie goală, scoasă de pe trup – părea că sub rochie nu mai avea nici un resort, mâinile, picioarele erau fără resorturi, glasul – suspendat, fără resort.

— Am venit în legătură cu scrisoarea mea. Ai primit-o? Da? Am nevoie să ştiu răspunsul, am nevoie – chiar astăzi.

Am dat din umeri. Mă uitam cu încântare – ca şi cum ea ar fi fost vinovată de toate – la ochii ei albaştri, plini pân-la margini – nu mă grăbeam să-i răspund. Şi, cu încântare, înfigând în ea cuvânt cu cuvânt, i-am spus:

— Răspunsul? Deh… Ai dreptate. Incontestabil. În toate.

— Înseamnă că… (zâmbetul acoperă un tremur mărunt, dar eu văd). Foarte bine! Plec îndată – îndată.

Şi a continuat să atârne deasupra mesei. Ochii îndreptaţi în jos, picioarele, mâinile. Pe masă se mai află talonul roz, făcut mototol, al aceleia. Mi-am desfăcut în grabă manuscrisul ăsta al meu – NOI – am acoperit cu paginile lui talonul (poate ferindu-l mai mult de mine însumi, decât de O).

— Uite, tot scriu. Am deja 170 de pagini… Iese ceva cu totul neaşteptat…

Glasul – o umbră de glas:

— Ţii minte… atunci, la pagina şapte… Am scăpat atunci o lacrimă – şi dumneata…

Farfurioarele albastre se revarsă peste margini, picături grăbite se scurg tăcute pe obraji, în jos, cuvinte grăbite peste margini:

— Nu pot, plec imediat… n-o să mai vin niciodată, fie ce-o fi. Dar vreau – trebuie să am de la dumneata un copil – lasă-mi copilul şi am să plec, am să plec!

O vedeam cum tremură toată sub unifă şi simţeam că acum şi eu – – Mi-am dus mâinile la spate, am zâmbit:

— Cum? Ţi s-a făcut dor de Maşina Binefăcătorului?

Asupra mea – tot aşa, ca nişte pâraie peste baraj – cad cuvintele:

— Fie ce-o fi! Dar am să-l simt, am să-l simt în mine. Şi măcar câteva zile… Să văd – măcar o dată să văd la el cuta aceea micuţă – ca acolo – pe masă. O zi!

Trei puncte: ea, eu – şi acolo pe masă un pumnişor cu o cutişoară plinuţă…

Odată, în copilărie, ţin minte, ne-au dus la turnul cu acumulatori. Pe platforma cea mai de sus m-am aplecat peste parapetul de sticlă, jos se vedeau oamenii ca nişte puncte, şi am simţit în inimă o dulce tresărire: „Ce ar fi dacă?“. Atunci m-am apucat mai strâns de balustradă; acum – am sărit în jos.

— Deci asta vrei? Deşi îţi dai seama perfect că…

Ochii închişi – de parcă-ar fi îndreptaţi drept spre soare. Un zâmbet strălucitor, umed:

— Da, da! Vreau!

Am smuls de sub manuscris talonul roz – al aceleia – şi am dat fuga jos, la gardă. O m-a apucat de mână, mi-a strigat ceva, dar ce anume – am înţeles abia mai târziu, când am revenit.

Şedea pe marginea patului, cu mâinile strânse vârtos între genunchi.

— Este… talonul ei?

— Nu e totuna? Da, e al ei.

Ceva a pocnit. Cel mai probabil e că O, pur şi simplu, s-a mişcat. Şedea cu mâinile între genunchi, tăcea.

— Ei? Mai repede – am strâns-o atât de brutal de mână, încât la încheietură, acolo unde e cuta aceea plinuţă ca la copii, i-au apărut pete roşii (mâine vor fi vânătăi).

Este ultimul lucru pe care îl ţin minte. Am întors comutatorul, gândurile s-au stins, beznă, scântei – şi cad în jos peste parapet…

Însemnarea a 20-a.

Conspect:

Descărcarea. Materialul de idei. Stânca zero

Descărcare – asta e definiţia cea mai potrivită. Acum văd că a fost aidoma unei descărcări electrice. Pulsul ultimelor mele zile devine tot mai uscat, tot mai rapid, tot mai încordat – polii se apropie tot mai mult – trosnituri uscate – încă un milimetru: explozia, apoi – tăcerea.

În mine acum e foarte liniştit şi pustiu – ca în casă, atunci când toţi au plecat, iar tu stai în pat singur şi bolnav şi auzi atât de limpede păcănitul clar, metalic, al gândurilor.

Poate că această „descărcare“ m-a vindecat, în sfârşit, de chinuitorul meu „suflet“ – şi am devenit din nou ca noi toţi. În orice caz, fără nici o durere o văd acum în gând pe O pe treptele Cubului, o văd în Clopotul cu gaze. Şi dacă acolo, la Operaţional, ea va rosti numele meu – n-are decât: în ultimul moment – voi săruta cu evlavie şi recunoştinţă mâna osânditoare a Binefăcătorului. Faţă de Statul Unic am acest drept – să suport o pedeapsă, şi nu voi renunţa la acest drept. Nimeni dintre noi, numerele, nu trebuie, nu îndrăzneşte să renunţe la acest singur – şi prin asta cu atât mai preţios – drept al său.

…Gândurile bat încetişor, cu o claritate metalică; un aerou necunoscut mă duce în înălţimile albastre ale îndrăgitelor mele abstracţiuni. Şi văd cum aici – în aerul pur şi rarefiat – pocnind uşor, ca un pneu – raţionamentul meu „despre dreptul activ“ plesneşte. Şi văd limpede că nu este decât o eructaţie a unei stupide prejudecăţi pe care o aveau anticii – ideea lor despre „drept“.

Sunt idei de lut – şi sunt idei modelate pentru vecie din aur sau din preţioasa noastră sticlă. Şi, pentru a determina materialul ideii, trebuie doar să-l tratăm cu o picătură de acid cu acţiune puternică. Un astfel de acid cunoşteau şi cei vechi: reductio ad finem. Pare-mi-se, aşa îi spuneau; dar ei se temeau de această otravă, ei preferau să vadă orice fel de cer, fie şi unul de lut, de jucărie, decât albastrul nimic. Pe când noi – slavă Binefăcătorului – suntem maturi şi nu ne trebuie jucării.

Aşadar – să punem o picătură pe ideea de „drept“. Chiar şi la antici – cei mai maturi ştiau că sorgintea dreptului este forţa, dreptul este o funcţie de forţă. Şi iată – cele două talere ale balanţei: pe unul din talere e o greutate de un gram, pe celălalt – o tonă, pe un taler – „eu“, pe celălalt – „Noi“, Statul Unic. Oare nu e limpede: a admite că „eu“ poate avea nu ştiu ce drepturi în raport cu Statul şi a admite că gramul poate sta în cumpănă cu tona – este absolut acelaşi lucru. De aici repartizarea: pentru tonă – drepturi, pentru gram – obligaţii; şi singura cale de la nimicnicie la măreţie: să uiţi că eşti gram şi să te simţi milionime dintr-o tonă…

Voi, locuitori rumeni şi cu forme pline de pe Venus, voi, uranienilor cu pielea tăbăcită de fum ca fierarii – în liniştea mea albastră aud rumoarea protestului vostru. Dar trebuie să înţelegeţi: tot ce este măreţ e simplu; trebuie să înţelegeţi: doar cele patru reguli ale aritmeticii sunt eterne şi imuabile. Şi doar morala construită pe baza celor patru reguli va dăinui măreaţă, imuabilă şi eternă. Este înţelepciunea finală, este vârful piramidei pe care secole de-a rândul oamenii au tot încercat să se caţere – congestionaţi de sudoare, horcăind, dând din picioare. Şi de pe această culme – acolo, la fund, unde, precum nişte viermi mizeri, mai mişună ceva ce s-a păstrat în noi din sălbăticia strămoşilor – de pe această culme apar la fel: şi mama ilegală – O, şi ucigaşul, şi smintitul acela care a îndrăznit să provoace prin vers

Statul Unic; şi judecata va fi aceeaşi pentru ei: moartea înainte de vreme. Este acea justiţie divină la care au visat oamenii din casele de piatră, în lumina razelor trandafirii, naive, ale dimineţii istoriei; „Dumnezeul“ lor pedepsea blasfemia împotriva Sfintei Biserici la fel cu omuciderea.

Voi, uranienilor, sunteţi aspri şi negri, la fel cu spaniolii din vechime, care ştiau cu înţelepciune să pedepsească prin ardere pe rug – voi tăceţi, pare-mi-se că sunteţi cu mine. Dar aud: locuitorii trandafirii de pe Venus îi tot zic ceva despre torturi, execuţii, despre revenire la epoca de barbarie. Dragii mei: mi-e milă de voi – nu sunteţi în stare să gândiţi filozofic-matematic.

Istoria omenirii evoluează în sus în ceruri – ca aeroul. Cercurile sunt diferite: de aur, de sânge, dar toate sunt împărţite deopotrivă în 380 grade. Aşadar, de la zero înainte: 10, 20, 200, 360 grade – din nou zero. Da, am revenit la zero – aşa e. Dar pentru mintea mea, care gândeşte matematic, apare limpede: este un cu totul alt zero, un zero nou. Am pornit de la zero spre dreapta, ne-am întors la zero dinspre stângă şi de aceea: în loc de plus zero – avem minus zero. Înţelegeţi?

Acest Zero îmi apare ca o stâncă tăcută, uriaşă, îngustă, tăioasă ca un cuţit. În bezna deasă, cumplită, cu respiraţia tăiată ne-am desprins de versantul negru, nocturn, al Stâncii Zero. Secole de-a rândul – noi, Columbii, am navigat, am tot navigat, am dat ocol întregului pământ şi, în sfârşit, ura! Salut – şi toţi pe catarge: în faţa noastră – o altă coastă a Stâncii Zero, o coastă necunoscută până atunci, scăldată în aureola polară a Statului Unic, un bloc albastru, raze de curcubeu, de soare – sute de sori, miliarde de curcubeie…

Ce dacă doar o grosime de cuţit ne desparte de partea cealaltă, de partea neagră a Stâncii Zero. Cuţitul este lucrul cel mai trainic, cel mai nemuritor, cel mai genial din tot ce a creat omul. Cuţitul a fost ghilotină, cuţitul este un mijloc universal de a rezolva toate nodurile, şi pe tăişul cuţitului se aşterne calea paradoxurilor – singura cale demnă de o minte neînfricată…

Însemnarea a 21-a.

Conspect:

Datoria de autor. Gheaţa se umflă. Cea mai dificilă iubire

Ieri a fost ziua ei, dar din nou ea n-a venit, şi din nou mi-a trimis un bilet confuz, care nu lămurea nimic. Dar eu sunt liniştit, absolut liniştit. Dacă totuşi procedez aşa cum îmi dictează biletul, dacă totuşi duc talonul ei controlorului de serviciu, după care cobor storurile şi stau singur la mine în cameră, asta nu înseamnă, evident, că n-aş avea putere să mă opun dorinţei ei. E ridicol! Bineînţeles că nu e aşa. Pur şi simplu – despărţit prin storuri de toate zâmbetele de plasture tămăduitor, pot să scriu în linişte uite aceste pagini, asta în primul rând. Şi în al doilea: în ea, în I, mă tem să pierd, poate, singura cheie pentru descoperirea tuturor necunoscutelor (povestea cu şifonierul, moartea mea provizorie şi aşa mai departe). Iar eu mă simt acum obligat să le descopăr, fie doar şi ca autor al acestor însemnări, fără să mai vorbim de faptul că în genere necunoscutul îi este ostil omului în mod organic, şi homo sapiens numai atunci este om în deplinul sens al acestui cuvânt, când gramatica lui nu conţine deloc semne de întrebare, ci numai semne de exclamare, virgule şi puncte.

Aşadar, condus, am impresia, tocmai de datoria mea de autor, astăzi la ora 16 am luat aeroul şi am plecat din nou la Casa Antică. Bătea un puternic vânt potrivnic. Aeroul înainta cu greu prin desişul văzduhului, crengi transparenţe şuierau şi biciuiau. Jos, oraşul părea alcătuit în întregime din sloiuri albastre de gheaţă. Deodată – un nor, o umbră rapidă, piezişă, gheaţa devine plumburie, se umflă, ca primăvara, când stai la mal şi aştepţi: uite, acum totul va plesni, se va învârteji, va porni puhoi; dar trec minute după minute, iar gheaţa rămâne nemişcată, şi te umfli tu, inima îţi bate tot mai neliniştită, bătăile sunt tot mai rapide (de fapt, de ce scriu despre toate astea şi de unde aceste senzaţii bizare. Pentru că nici nu există un spărgător de gheaţă care să fie în stare să spargă cristalul cel mai trainic şi cel mai transparent al vieţii noastre…).

La Casa Antică, la intrare – nimeni. Am dat ocol şi am găsit-o pe bătrâna portăreasă lângă Zidul Verde: şi-a pus mâna streaşină la ochi, priveşte în sus. Acolo, deasupra zidului – nişte triunghiuri ascuţite, negre, de nu ştiu ce păsări: croncănind se aruncă la atac – se izbesc cu pieptul de împrejmuirea din unde electrice – şi înapoi, şi din nou deasupra Zidului.

Văd: pe chipul întunecat, năpădit de creţuri – umbre piezişe, fugare, o privire rapidă spre mine.

— Nu e nimeni, nimeni, nimeni! Da! Şi n-are rost să intri. Da…

Cum adică, n-are rost? Şi ce-i maniera asta stranie – să mă consideri doar drept o umbră a cuiva? Poate că voi toţi sunteţi umbrele mele. Oare n-am populat cu voi aceste pagini – până mai deunăzi albe pustiuri dreptunghiulare? Fără mine v-ar fi văzut oare toţi cei pe care îi voi conduce după mine pe potecile înguste ale rândurilor?

Bineînţeles, nu i-am spus nimic din toate acestea; ştiu din proprie experienţă: cel mai chinuitor e să sădeşti în om îndoiala faptului că el constituie o realitate, o realitate tridimensională, nu vreun alt fel de realitate. I-am spus doar cu răceală că treaba ei este să deschidă uşa, şi ea m-a lăsat să intru în curte.

Pustiu. Linişte. Vântul – acolo, după ziduri, departe – e ca în ziua aceea, când umăr la umăr, doi-unul, am ieşit împreună de jos, din coridoare – numai dacă totul a fost aievea. Mergeam sub nu ştiu ce arcade de piatră, unde paşii, lovindu-se de bolţile umede, cădeau undeva în spatele meu – ca şi cum cineva călca tot timpul pe urmele mele. Pereţii galbeni, cu bube roşii de cărămidă, mă urmăreau prin ochelarii negri şi pătraţi ai ferestrelor, mă Urmăreau cum deschideam uşile melodioase ale magaziilor, cum cercetam colţurile, fundăturile, cotloanele. O portiţă din gard spre un maidan – monument al Marelui Război de Două Sute de Ani; din pământ – coaste golaşe de piatră, maxilarele pereţilor, galbene, căscate, sobă străveche cu verticala coşului – o corabie împietrită pe veci printre ţâşniri de piatră galbenă şi cărămidă roşie.

Am avut impresia că aceşti dinţi galbeni i-am mai văzut cândva – neclar, ca la fund, prin masa apei – şi am început să caut. Călcam în gropi, mă poticneam de pietre, labe ruginite mă apucau de unifă, picături sărate de sudoare mi se prelingeau pe frunte în jos, în ochi…

Nicăieri! Ieşirea de atunci, de jos din coridoare, n-am putut s-o găsesc nicăieri – ea nu exista. De fapt, poate că e mai bine aşa: devine mai probabil că totul a fost doar unul din stupidele mele „vise“.

Obosit, învăluit tot în nu ştiu ce păienjeniş, plin de praf – am deschis portiţa – să revin în curtea principală. Deodată, în spate – un foşnet, paşi pleoscăiţi şi în faţa mea – urechile-aripi trandafirii, zâmbetul dublu arcuit al lui S.

Mijind ochii, a înşurubat în mine sfredelele sale şi m-a întrebat:

— Vă plimbaţi?

Am tăcut. Mă stinghereau mâinile.

— Cum staţi, acum vă simţiţi mai bine?

— Da, mulţumesc. Cred că reintru în normal.

M-a lăsat, şi-a ridicat ochii în sus. Capul dat pe spate – şi pentru prima oară i-am văzut mărul lui Adam.

Sus, la mică înălţime – cam 50 de metri – zumzăiau aerouri. După zborul lent şi la mică înălţime, după braţele negre ale dispozitivelor de observaţie am recunoscut aparatele Păzitorilor. Nu erau însă două ori trei, ca de obicei, erau zece ori douăsprezece (din păcate, trebuie să mă mulţumesc cu o cifră aproximativă).

— De ce sunt astăzi în număr atât de mare? mi-am făcut curaj să întreb.

— De ce? Hm… Un medic adevărat începe să-l trateze pe om când acesta e încă sănătos, când omul se va îmbolnăvi abia mâine, poimâine, peste o săptămână. Profilaxie, asta e!

A salutat din cap, a pornit lipăind pe dalele de piatră ale curţii. Apoi a întors capul – mi-a aruncat peste umăr:

— Fiţi prudent!

Sunt singur. E linişte. Pustiu. Departe, deasupra Zidului Verde se zbat păsări, suflă vântul. Ce o fi vrut să spună?

Aeroul alunecă rapid în sensul curentului. Umbre de nori, grele, uşoare, jos – cupole albastre, cuburi din gheaţă de sticlă – devin plumburii, se umflă…

Mi-am desfăcut manuscrisul ca să trec în aceste pagini câteva gânduri, care mi se par utile (pentru voi, cititorilor), despre marea zi a Unanimităţii – această zi e acum aproape. Şi am văzut: nu sunt în stare să scriu în momentul de faţă. Tot timpul ascult cum vântul bate cu aripile-i întunecate în sticla zidurilor, tot timpul mă uit în preajmă, aştept. Ce aştept? Nu ştiu. Şi m-am bucurat foarte mult când în camera mea au apărut cunoscutele branhii maroniu-trandafirii, o spun cu toată sinceritatea. Ea s-a aşezat, şi-a îndreptat cu pudoare cuta dintre genunchi a unifei, m-a încleiat rapid cu zâmbete – câte o bucăţică pe fiecare din fisurile mele – şi m-am simţit legat plăcut şi trainic.

— Ştii, intru astăzi în clasă (lucrează la Uzina de educare a copiilor) – şi văd pe perete o caricatură. Da, da, crede-mă! M-au înfăţişat ca pe un fel de peşte. Poate că eu chiar…

— Nu, nu, vai de mine, m-am grăbit să intervin (privită de aproape, chiar aşa, clar că nu avea nimic care să semene cu branhiile, şi ce am scris despre branhii era cu totul deplasat).

— La urma urmelor, nici nu are importanţă. Dar înţelegi dumneata: fapta în sine. Bineînţeles, i-am anunţat pe Păzitori. Iubesc foarte mult copiii şi consider că cea mai dificilă, cea mai înaltă formă de iubire este cruzimea – mă înţelegi?

Ba bine că nu! Se intersecta atât de bine cu propriile mele gânduri. N-am rezistat şi i-am citit un fragment din a 20-a însemnare a mea, începând cu: „Gândurile bat încetişor, cu o claritate metalică…“

Fără să mă uit, vedeam cum tresaltă obrajii maroniu-trandafirii, cum se apropie tot mai mult de mine, şi iată, în mâinile mele – degetele uscate, tari, chiar puţin ţepoase.

— Dă-mi-le, dă-mi-le mie! Am să le fonografiez şi am să-i oblig pe copii să le înveţe pe dinafară. Rândurile astea nu sunt atât de necesare celor de pe Venus, cât ne sunt necesare nouă – acum, mâine, poimâine.

A privit în jur, a adăugat încet de tot:

— Ai auzit: se vorbeşte că în Ziua Unanimităţii…

Am sărit în sus:

— Ce – ce se vorbeşte? Ce-o să fie în Ziua Unanimităţii?

Zidurile confortabile au dispărut. M-am simţit instantaneu aruncat acolo, afară, unde deasupra acoperişurilor se zbuciuma un vânt uriaş, şi norii piezişi, întunecaţi, se lăsau tot mai jos…

IU m-a apucat de umeri – ferm, cu hotărâre (deşi am observat: în rezonanţă cu emoţia mea – încheieturile degetelor ei tremurau).

— Stai jos, dragule, nu te agita. Câte nu se vorbesc… Şi apoi, dacă e nevoie, în ziua aceea voi fi lângă dumneata, o să-mi las copiii de la şcoală în grija altcuiva – şi o să fiu cu dumneata, pentru că şi dumneata, dragă, eşti tot un copil şi ai nevoie…

— Nu, nu, am dat eu din mâini, în nici un caz! Atunci dumneata o să crezi intr-adevăr că sunt nu ştiu ce copil – că singur nu pot… În nici un caz! (Mărturisesc: aveam alte planuri pentru ziua aceea)

A zâmbit: textul nescris al zâmbetului era, pesemne, acesta: „Vai ce băieţel încăpăţânat!“. Apoi s-a aşezat. Cu privirile lăsate în jos. Mâinile îndreaptă pudic o cută a unifei care a nimerit din nou între genunchi – şi trece la alt subiect:

— Cred că trebuie să mă decid… de dragul dumitale… Nu, te implor: nu mă grăbi, trebuie să mă mai gândesc…

Nu o grăbeam. Deşi înţelegeam că trebuie să mă simt fericit şi că nu există onoare mai mare decât să încununezi cu fiinţa ta anii de amurg ai cuiva.

…Toată noaptea – nu ştiu ce aripi, iar eu umblu şi cu mâinile îmi feresc de ele capul. Apoi – un scaun. Dar nu un scaun de-al nostru, de acum, ci un model antic, din lemn. Mişc din picioare ca un cal (dreptul dinainte – şi stângul dinapoi, stângul dinainte – dreptul dinapoi), scaunul se apropie în fugă de patul meu, se urcă în pat – şi eu fac dragoste cu scaunul de lemn: e incomod, dureros.

Uluitor: chiar să nu se poată găsi nici un remediu pentru a scăpa de această boală a viselor sau a o face rezonabilă – poate chiar utilă.

Însemnarea a 22-a.

Conspect:

Valuri încremenite. Totul se perfecţionează. Sunt un microb

Imaginaţi-vă că sunteţi pe ţărm: valurile se avântă ritmic în sus; şi după ce s-au ridicat – deodată rămân aşa, au înţepenit, au încremenit. Tot atât de înfricoşător şi nefiresc a fost şi atunci când plimbarea noastră, prevăzută în Table, s-a încurcat brusc, s-a amestecat, s-a oprit. După cum atestă cronicile noastre, ceva asemănător s-a petrecut cu 119 ani în urmă, când, chiar în miezul plimbării, din cer a căzut, cu şuier şi fum, un meteorit.

Mergeam ca întotdeauna, adică aşa cum sunt înfăţişaţi oştenii pe monumentele asiriene: o mie de capete – două picioare contopite, integrale, două mâini integrale, ridicate în cadenţa mersului. La capătul bulevardului – acolo unde duduia ameninţător turnul cu acumulatori – ne-a apărut în faţă un patrulater: în părţi, în faţă şi în spate – strajă; la mijloc, trei oameni – pe unifele lor nu mai există numere de aur – şi totul devine înfiorător de clar.

Uriaşul cadran din vârful turnului era aidoma unui chip: se aplecase din înaltul norilor şi, scuipând în jos secundele, aştepta cu indiferenţă. Exact la orele 13 şi 6 minute – în patrulater s-a produs o învălmăşeală. Toate astea s-au petrecut foarte aproape de mine, am putut vedea cele mai mici amănunte, şi mi s-a întipărit foarte clar în minte un gât subţire şi lung, iar la tâmplă o împletitură de vinişoare albastre, ca nişte râuri pe harta geografică a unei lumi minuscule şi neştiute, şi această lume neştiută era, pesemne, un tânăr. Observase, probabil, pe cineva în rândurile noastre: s-a ridicat pe vârfuri, şi-a întins gâtul, s-a oprit. Careva din strajă l-a pleznit cu raza albăstruie a biciului electric; tânărul a scos un ţipăt subţire, ca un chelălăit. După care, cam din două în două secunde, pocnet – ţipăt, pocnet – ţipăt.

Ne continuam plimbarea ca şi înainte, în mers cadenţat, ca asirienii – şi eu, privind zig-zagul elegant al scânteilor, mă gândeam: „În societatea omenească totul se perfecţionează în mod nelimitat – şi trebuie să se perfecţioneze. Ce unealtă oribilă era biciul antic – şi câtă frumuseţe…“

Aici însă, ca o piuliţă ce sare din plin mers, s-a desprins din rândurile noastre o siluetă subţire, flexibilă, mlădioasă de femeie şi strigând: „Ajunge! Să nu îndrăzniţi“ – s-a aruncat drept acolo, în patrulater. A fost ca meteorul de acum 119 ani: toată plimbarea a încremenit, rândurile noastre erau nişte valuri cu greabăne cenuşii, încătuşate de un ger care s-a abătut brusc.

O clipă am privit-o cu detaşare, ca toată lumea: nu mai era un număr, era doar om, exista doar ca substanţă metafizică a insultei aduse Statului Unic. Dar o-mişcare de-a ei – întorcându-se, şi-a îndoit şoldurile spre stânga – m-a făcut să-mi dau seama imediat: cunosc, cunosc acest trup flexibil ca o cravaşă, îl cunosc ochii mei, buzele mele, mâinile mele – în momentul acela eram absolut convins că aşa era.

Doi din strajă – îi taie calea. Îndată – într-un punct deocamdată clar şi strălucitor al caldarâmului – traiectoriile lor se vor intersecta, o vor prinde… Inima mea a zvâcnit, s-a oprit – şi fără a mai gândi – se poate, nu se poate, e stupid, e raţional – m-am avântat spre punctul acela…

Simţeam îndreptaţi asupra mea mii de ochi, rotunzi de groază, dar asta îi dădea şi mai multă forţă şi impetuozitate acelui primitiv cu mâinile păroase, care s-a smuls din mine şi acum fugea tot mai repede. Mai erau doi paşi, ea s-a întors în faţa mea, un chip tremurător, stropit de pistrui, sprâncene roşcate… Nu e ea! Nu e I.

O bucurie şfichiuitoare, turbată. Vreau să strig ceva în genul: „Trage-i! Ţine-o!“ – dar nu-mi aud decât şoapta. Iar pe umăr simt deja o mână grea, sunt ţinut, dus, încerc să le explic…

— Ascultaţi, trebuie să înţelegeţi, am crezut că e…

Dar cum să te explici pe tine, în întregime, boala ta, pe care ai notat-o în aceste pagini. Mă sting, îi urmez docil… O frunză smulsă din copac de o pală neaşteptată de vânt cade docil jos, dar pe drum se învârteşte, se agaţă de fiece ramură cunoscută, de fiece cracă, de fiece nod cât de mic: aşa mă agăţam eu de fiecare din capetele-sferă care nu scoteau un cuvânt, de gheaţa transparentă a zidurilor, de săgeata albastră a turnului cu acumulatori, înfiptă în nori.

În momentul când perdeaua grea trebuia pe veci să despartă de mine această lume minunată, am văzut: în apropiere, fluturându-şi mâinile-aripi trandafirii, deasupra oglinzii caldarâmului aluneca un cap enorm, pe care îl cunoşteam. Şi vocea cunoscută, pleoştită:

— Consider de datoria mea să certific că numărul D-503 este bolnav şi nu poate să-şi regleze sentimentele. Şi sunt convins că a fost minat de o firească indignare…

— Da, da! m-am agăţat de vorbele lui. Chiar am şi strigat: ţine-o!

În spatele meu:

— N-aţi strigat nimic.

— Într-adevăr, dar am vrut – jur pe Binefăcător, am vrut.

Timp de o secundă simt cum se înşurubează în mine sfredelele reci şi cenuşii ale ochilor. Nu ştiu dacă a văzut în mine că ceea ce am spus e (aproape) adevărat, sau avea un scop secret ca să mă cruţe din nou pentru un timp, cert este că a scris un bileţel, l-a dat unuia dintre cei care mă ţineau – şi iată-mă din nou liber, adică mai exact, integrat în rândurile armonioase şi infinite în maniera asirienilor.

Patrulaterul, şi în el chipul pistruiat şi tâmpla cu harta geografică de vinişoare albastre – au dispărut după colţ, pentru totdeauna. Noi păşim – un singur trup cu un milion de capete, şi în fiecare din noi e acea bucurie smerită care stăpâneşte, probabil, moleculele, atomii, fagocitele. În lumea antică lucrul acesta îl înţelegeau creştinii, singurii noştri predecesori (deşi departe de perfecţiune): smerenia este o virtute, iar trufia – un viciu; „NOI“ e de la Dumnezeu, iar „EU“ de la diavol.

Uite, eu merg acum în pas cu toată lumea – şi totuşi sunt separat de ceilalţi. Tremur încă tot de pe urma emoţiilor trăite, ca un pod pe care tocmai a trecut duduind un tren de fier al anticilor. Îmi simt fiinţa. Dar îşi simt fiinţa, sunt conştienţi de individualitatea lor numai ochiul în care a intrat ceva, un deget care coace, o măsea cariată: ochiul, degetul, măseaua, dacă sunt sănătoase – ca şi cum n-ar exista. Oare nu e limpede? Conştiinţa individuală nu este decât o boală.

Poate că nu mai sunt un fagocit, care devorează preocupat şi calm microbii (cu tâmplă albastră şi cu pistrui): poate că sunt un microb şi, poate, printre noi sunt acum o mie de microbi, care, ca şi mine, se prefac că sunt fagocite…

Dar dacă întâmplarea de astăzi, în fond prea puţin importantă – dacă toate astea sunt doar începutul, doar primul meteorit dintr-o serie de pietre bubuitoare şi arzânde, lansate de nemărginire asupra paradisului nostru de sticlă?

Însemnarea a 23-a.

Conspect:

Florile. Dizolvarea cristalului. Numai dacă

Se spune că există flori care înfloresc doar o dată la o sută de ani. De ce n-ar exista şi unele care înfloresc o dată la o mie de ani – la zece mii. Poate că pân-acum n-am ştiut despre asta numai pentru că tocmai astăzi a sosit acel o-dată-la-o-mie-de-ani.

Şi iată, fericit şi ameţit, cobor scara la controlorul de serviciu, şi rapid, sub ochii mei, peste tot în jur pleznesc fără zgomot mugurii milenari şi înfloresc fotoliile, încălţările, ecusoanele de aur, becurile electrice, ochii întunecaţi şi lânoşi ai cuiva, coloniţele în muchii ale balustradelor, batista pierdută pe trepte, măsuţa controlorului de serviciu, deasupra măsuţei – obrajii suav-maronii cu picăţele ai lui IU. Totul e neobişnuit, nou, suav, trandafiriu, umed.

IU ia de la mine talonul roz, iar deasupra capului ei – prin sticla peretelui – de pe un ram nevăzut atârnă luna, albastră, înmiresmată. Arăt triumfal cu degetul şi-i spun:

— Luna – înţelegeţi?

IU mă priveşte cu atenţie, apoi se uită la numărul talonului – şi face gestul acela cunoscut, atât de fermecător de pudic: îşi îndreaptă cutele unifei între colţurile genunchilor.

— Dumneata, dragule, ai o înfăţişare anormală, bolnăvicioasă – pentru că anormalitatea şi boala sunt acelaşi lucru. Te distrugi singur, şi nimeni n-o să ţi-o spună – nimeni.

Acest „nimeni“ se referă, desigur, la numărul de pe talon: I-330. Dragă, minunată IU! Dumneata ai desigur, dreptate: n-am minte, sunt bolnav, am suflet, sunt un microb. Dar oare înflorirea nu este o boală? Oare nu e dureros când plesneşte un mugure? Şi oare nu te gândeşti că spermatozoidul este cel mai groaznic dintre microbi?

Sunt sus, la mine în cameră. În cupa larg deschisă a fotoliului şade I. Eu sunt pe duşumea, i-am îmbrăţişat picioarele, îmi sprijin capul pe genunchii ei, nu vorbim. Linişte, pulsul… aşadar: sunt un cristal şi mă dizolv în ea, în I. Simt absolut limpede cum se topesc, se topesc muchiile şlefuite care mă limitează în spaţiu – eu dispar, mă dizolv în genunchii ei, în ea, devin tot mai mic – şi în acelaşi timp tot mai larg, mai mare, mai de necuprins. Pentru că ea nu e ea, este universul. Şi pentru o secundă, eu şi fotoliul acesta pătruns de bucurie, de lângă pat – suntem una: şi bătrâna de la poarta Casei Antice, cu zâmbetul ei magnific, şi hăţişurile sălbatice de după Zidul Verde, şi nu ştiu ce ruine argintii pe negru, dormitând ca bătrâna, şi uşa care a pocnit acum undeva, neînchipuit de departe – toate astea sunt în mine, cu mine, ascultă bătăile pulsului şi gonesc prin secunda fericirii…

În cuvinte stupide, încâlcite, potopite, încerc să-i povestesc că sunt un cristal, şi de aceea uşa e în mine, şi de aceea simt cât de fericit e fotoliul. Rezultă însă o asemenea inepţie, încât mă opresc, pur şi simplu îmi e ruşine: eu – şi deodată…

— Dragă I, iartă-mă! Nu mai pricep nimic: îndrug nişte prostii.

— Dar de ce socoteşti că prostia nu e bună? Dacă prostia omenească ar fi fost îngrijită şi educată timp de secole, precum inteligenţa, poate că din ea ar fi rezultat ceva deosebit de preţios.

— Da… (Am impresia că are dreptate – cum s-ar putea ca ea să nu aibă acum dreptate?)

— Şi pentru o astfel de prostie – pentru ceea ce ai făcut ieri în timpul plimbării – te iubesc şi mai mult – şi mai mult.

— Dar de ce m-ai chinuit, de ce n-ai venit, de ce mi-ai trimis taloanele tale, de ce m-ai făcut să…

— Poate că am avut nevoie să te încerc? Poate că am avut nevoie să ştiu că ai să faci tot ce o să vreau eu – că acum eşti al meu cu totul?

— Da, cu totul!

Mi-a luat faţa – pe mine întreg – în mâinile ei, mi-a ridicat capul:

— Şi ce se întâmplă cu îndatoririle dumitale, „îndatoririle oricărui număr cinstit“? Ce zici?

Dinţi albi, ascuţiţi, dulci: un zâmbet. Stă în cupa desfăcută a fotoliului – ca o albină: are şi ac şi miere.

Aşa e, îndatoririle… Îmi răsfoiesc în gând ultimele însemnări: într-adevăr, nicăieri nu apare nici măcar un gând că, în fond, eu ar trebui…

Nu spun nimic. Zîmbesc cu încântare (şi, probabil, nătâng), o privesc în pupilele ochilor, când într-una, când într-alta, şi în fiecare din ele mă văd pe mine: eu – infim, un milimetru – sunt ferecat în temniţele acestea minuscule, luminoase. Şi din nou – albine – buzele, durerea dulce a înfloririi…

În fiecare dintre noi, numerele, este cumva un metronom nevăzut care ticăie încet, şi noi, fără a ne uita la ceas, cunoaştem ora cu o exactitate de până la cinci minute. Dar atunci – metronomul din mine a stat, nu ştiam cât timp trecuse, înspăimântat am scos repede de sub pernă ecusonul cu ceasul…

Slavă Binefăcătorului: mai aveam douăzeci de minute! Dar minutele – ridicol de scurte, cioturi – fug, iar eu trebuie să-i spun atâtea despre mine – să-i povestesc tot: despre scrisoarea lui O şi despre îngrozitoarea seară când i-am făcut un copil; şi nu ştiu de ce, despre anii de copilărie – despre matematicianul Pliapa, despre , şi cum am fost prima oară la sărbătoarea Unanimităţii şi am plâns amarnic, pentru că am descoperit pe unifa mea – într-o zi ca asta – o pată de cerneală.

I a ridicat capul, s-a sprijinit în cot. În colţurile buzelor – două linii pronunţate, prelungi – şi unghiul întunecat al sprâncenelor ridicate: o cruce.

— Poate că în această zi… – s-a oprit, sprâncenele au devenit şi mai întunecate. Mi-a luat mâna, a strâns-o tare. … Spune-mi, n-ai să mă uiţi, o să-ţi aminteşti întotdeauna de mine?

— Ce-i cu tine? Despre ce vorbeşti, I, dragă?

I tăcea, şi ochii ei priveau acum pe lângă mine, prin mine, departe de mine. Deodată am auzit cum vântul izbeşte în sticlă cu aripi uriaşe (bineînţeles, aşa a fost tot timpul, dar eu auzeam abia acum), şi nu ştiu de ce mi-au revenit în minte păsările stridente de deasupra Zidului Verde.

I a scuturat din cap, a scos ceva de pe ea. Încă o dată, o secundă m-a atins întreagă – aşa şi aeroul, doar o secundă atinge pământul înainte de a ateriza.

— Hai, dă-mi ciorapii! Mai repede!

Ciorapii erau aruncaţi pe masa mea, pe pagina deschisă a însemnărilor mele (pagina 193). În grabă, am atins manuscrisul, paginile s-au risipit şi nu mai e chip să le aşezi în ordine, şi chiar dacă le aşezi, tot n-o să fie o ordine adevărată, tot o să rămână nişte praguri, gropi, icsuri.

— Nu pot aşa, i-am spus. Uite, tu eşti aici, alături, şi totuşi parcă te-ai găsi după netransparentul zid antic: aud prin zid foşnete, glasuri – şi nu pot înţelege cuvintele, nu ştiu ce-i acolo. Nu pot aşa. Tu tot timpul treci ceva sub tăcere, niciodată nu mi-ai spus unde am nimerit atunci în Casa Antică, şi ce coridoare, şi de ce doctorul – sau, poate, toate astea nici n-au fost aievea?

I şi-a pus mâinile pe umărul meu, mi-a pătruns în ochi încet, profund.

— Vrei să afli totul?

— Da, vreau. Trebuie.

— Şi n-o să-ţi fie teamă să mă urmezi pretutindeni, până la capăt – oriunde te-aş conduce?

— Da. Oriunde!

— Bine. Îţi promit: când va lua sfârşit sărbătoarea, numai dacă… A, da: tot uit să întreb, cum staţi cu Integralul vostru – mai aveţi mult?

— Ce înseamnă „numai dacă“? Iarăşi? Ce e „numai dacă“?

Ea (acum din uşă):

— Ai să vezi singur…

Am rămas cu mine însumi. De la ea n-a rămas nimic, decât un miros abia perceptibil, aducând a pulbere dulce, uscată şi galbenă, de flori de dincolo de Zid. Şi încă ceva: nişte mici cârlige-întrebări care s-au înfipt bine în mine – cam în genul celor folosite de antici la prins peşte (Muzeul de Preistorie).

De ce o fi întrebat, aşa deodată, despre Integral?

Însemnarea a 24-a.

Conspect:

Limita funcţiei. Paştele. Să şterg totul

Sunt ca o maşină pusă în funcţiune pe un număr prea mare de turaţii: rulmenţii s-au încins, încă un minut – va începe să picure metalul topit, şi gata – s-a zis. Repede – apă rece, adică judecată logică. Torn găleţi întregi, dar logica sfârâie pe rulmenţii încinşi şi se împrăştie în văzduh în chip de abur alb imperceptibil.

Ei, da, e clar: pentru a stabili adevărata valoare a unei funcţii – trebuie să-i iei limita. Şi e clar că stupida „dizolvare în univers“ de ieri, la limită, înseamnă moarte. Pentru că moartea este tocmai asta: deplina mea dizolvare în univers. De aici, dacă prin „D“ însemnăm dragostea, iar prin „M“ moartea, rezultă D = f (M), adică dragoste şi moarte…

Da, întocmai, întocmai. De aceea mă şi tem de I, lupt cu ea, eu nu vreau. Dar de ce în mine sălăşluiesc alături şi „nu vreau“ şi „vreau“? Asta e grozăvia, că aş vrea să trăiesc din nou această moarte, această beatitudine de ieri. Asta e grozăvia, că până şi acum, când am aflat integrala funcţiei logice, când apare evident că implicit ea include moartea, eu totuşi o doresc cu buzele, cu braţele, cu pieptul, cu fiece milimetru…

Mâine e Ziua Unanimităţii. Acolo, desigur, o să fie şi ea, am s-o văd, dar numai de la distanţă. De la distanţă – va fi dureros, pentru că simt nevoia, o pornire irezistibilă, să fiu alături de ea, ca braţele ei, umărul ei, părul ei… Dar îmi doresc până şi această durere – fie.

Binefăcătorule mare! Ce absurditate – să doreşti durerea. Cine nu-şi dă seama că termenii de durere, termeni negativi ai adunării, micşorează suma pe care o numim fericire. Prin urmare…

Şi uite – nici un fel de „prin urmare“. Curat. Gol.

Seara:

Prin zidurile de sticlă ale casei – un amurg febril-trandafiriu, tulburător. Întorc fotoliul în aşa fel încât să nu am în faţa ochilor trandafiriul ăsta, îmi răsfoiesc însemnările – şi văd: iar am uitat că nu scriu pentru mine, ci pentru voi, cei necunoscuţi, pe care vă iubesc şi de care mi-e milă – pentru voi, care vă târâţi încă undeva jos, în negura secolelor.

Uite – despre Ziua Unanimităţii, despre această zi măreaţă. Am îndrăgit-o întotdeauna, încă din copilărie. Cred că această zi este pentru noi cam ceea ce pentru antici era „Paştele“. Ţin minte, în ajun îţi întocmeai un fel de mic calendar pe ore – şi ştergeai triumfător câte o oră: cu o oră mai aproape, cu o oră mai puţin de aşteptat… Dacă aş fi convins că nimeni n-o să vadă, pe cuvânt că şi acum aş purta pretutindeni cu mine un astfel de calendar şi aş urmări pe el cât a mai rămas până mâine, când am să văd – fie şi de la distanţă…

(Am fost deranjat: mi s-a adus o unifă nouă, direct de la atelier. Conform datinii, pentru ziua de mâine ni se distribuie tuturor unife noi. Pe coridor se aud paşi, exclamaţii de bucurie, gălăgie.)

Să continuu. Mâine voi asista la acelaşi spectacol, care se repetă an de an şi care de fiece dată trezeşte o emoţie nouă: viguroasă cupă a consimţământului, mâini ridicate cu veneraţie. Mâine e ziua alegerii Binefăcătorului, care are loc în fiece an. Mâine îi vom înmâna din nou Binefăcătorului cheile bastionului de neclintit al fericirii noastre.

Bineînţeles, asta nu seamănă cu alegerile dezordonate, neorganizate ale celor vechi, când – e ridicol să te gândeşti – nici nu se ştia dinainte rezultatul alegerilor. Să construieşti statul pe baza unor mişcări absolut fortuite, orbeşte – ce poate fi mai absurd? Şi totuşi, precum se vede, a fost nevoie de secole pentru ca acest lucru să fie înţeles.

Oare mai e nevoie să spun că şi în această problemă, precum în toate, la noi nu e loc pentru nici un fel de situaţii întâmplătoare, nu poate interveni nimic neaşteptat. Şi poate că înseşi alegerile au mai curând o semnificaţie simbolică: aceea de a ne aminti că alcătuim un organism unitar, viguros, monocelular, că noi – ca să folosim cuvintele din Evanghelia anticilor – suntem unica Biserică. Pentru că istoria Statului Unic nu cunoaşte nici un caz ca în această zi solemnă să fi existat măcar un singur glas care să îndrăznească a încălca măreţul unison.

Se spune că anticii organizau alegerile cumva secret, ferindu-se ca nişte hoţi; unii dintre istoricii noştri chiar afirmă că ei veneau la sărbătoarea alegerilor minuţios mascaţi (îmi imaginez acest spectacol fantastic şi sumbru: noapte, piaţa publică, siluete în mantale de culoare închisă furişându-se de-a lungul zidurilor; flacăra purpurie a făcliilor aplecându-se în bătaia vântului…). Nici până acum nu s-a lămurit definitiv pentru ce era nevoie de tot acest mister; cel mai probabil, alegerile erau legate de cine ştie ce ritualuri mistice, superstiţioase, poate chiar criminale. Noi nu avem de ce să ne ascundem sau să ne ruşinăm: noi serbăm alegerile în mod deschis, cinstit, la lumina zilei. Eu văd cum toţi votează pentru Binefăcător; toţi văd cum eu votez pentru Binefăcător – şi cum ar putea să fie altfel, din moment ce „toţi“ şi „eu“ suntem un unic „NOI“. Cu cât e mai nobil, mai sincer, mai înalt, decât „misterul“ laş, hoţesc, la antici. În plus: cu cât e mai adecvat. Deoarece chiar dacă ne-am închipui imposibilul, adică o oarecare disonanţă în monofonia obişnuită, Păzitorii nevăzuţi sunt aici, în rândurile noastre: ei pot să stabilească imediat care sunt numerele căzute în rătăcire şi să le salveze de a mai face alţi paşi greşiţi, iar Statul Unic să-l salveze de ei. Şi în sfârşit, încă ceva…

Prin peretele din stânga: în faţa uşii cu oglindă de la şifonier, o femeie îşi descheie în grabă unifa. Pentru o secundă, vag: ochii, buzele două sfârcuri roz, ascuţite. Apoi storul cade, în mine reînvie instantaneu tot ce a fost ieri, şi nu ştiu ce e „în sfârşit, încă ceva“ şi nici nu vreau să mă gândesc la asta, nu vreau! Doresc un singur lucru: o doresc pe I. Doresc ca în fiece minut, în orice minut, mereu să fie cu mine – numai cu mine. Şi ceea ce am scris uite acum despre Unanimitate este cu totul inutil, nu e ce trebuie, îmi vine să şterg totul, să rup în bucăţi, să arunc. Pentru că ştiu (chiar dacă e un sacrilegiu, totuşi aşa este) – sărbătoare e numai cu ea, numai dacă ea va fi alături, umăr lângă umăr. Iar fără ea – soarele de mâine nu va fi decât un cerc de tinichea, cerul – o tinichea dată cu vopsea albastră, şi eu însumi…

Apuc receptorul:

— I, dumneata eşti?

— Da, eu. Aşa târziu?

— Poate încă nu e târziu. Aş vrea să te rog… Vreau ca mâine să fii cu mine. Dragă…

Cuvântul „dragă“ îl rostesc încet de tot. Şi nu ştiu de ce pentru o clipă revăd ceea ce s-a petrecut azi dimineaţă în hală: în glumă, sub ciocanul de o sută de tone s-a pus un ceas – mişcare, pală de vânt în faţă – şi ceasul fragil este atins uşor, cu delicateţea celor o sută de tone.

Pauză. Mi se pare că aud cum acolo – în camera unde este I – cineva vorbeşte în şoaptă. Apoi glasul ei:

— Nu, nu pot. Înţelegi şi dumneata: şi singură aş fi… Nu, nu pot. De ce? Ai să vezi mâine.

E noapte.

Însemnarea a 25-a.

Conspect:

Pogorârea din ceruri. Cea mai mare catastrofă din istorie. Cunoscutul a luat sfârşit

Atunci când, înainte de începere, toţi s-au ridicat în picioare şi deasupra capetelor a unduit, ca un polog solemn şi domol, imnul – sute de trompete ale Uzinei Muzicale şi milioane de glasuri omeneşti – pentru o clipă am uitat de toate: am uitat de ceva neliniştitor, la care a făcut aluzie I când a vorbit despre sărbătoarea de astăzi, am uitat, pare-mi-se, chiar şi de ea. Eram acum acelaşi băieţel care cândva, în această zi, a plâns din cauza unei pete minuscule de pe unifă, o pată pe care o vedea numai el. Chiar dacă nimeni nu vede petele negre de neşters de pe mine, eu ştiu că un criminal ca mine nu are ce căuta printre toate aceste chipuri larg deschise. Eh, să mă ridic acum şi, dintr-o suflare, să le strig totul despre mine. Chiar dacă asta înseamnă sfârşitul – chiar dacă! – dar măcar o secundă să mă simt curat, fără gânduri, precum acest cer copilăresc de albastru.

Toţi ochii erau aţintiţi într-acolo, în sus: în albastrul imaculat al dimineţii, umed încă de lacrimile nopţii – o pată abia vizibilă, când întunecată, când scăldată în raze. Din ceruri pogora spre noi cu aeroul El – noul Iehova, la fel de înţelept, de iubitor şi de crud ca şi Iehova celor antici. Cu fiece clipă, El e tot mai aproape – şi tot mai sus se înalţă milioane de inimi înspre el – şi iată, acum El ne vede. Şi eu împreună cu El privesc în gând de sus: cercurile concentrice ale tribunelor, marcate prin linii punctate subţiri, albastre – ca nişte cercuri de păienjeniş, stropite de nişte sori microscopici (luciul ecusoanelor); şi în centrul lui va ateriza acum albul, înţeleptul Păianjen

— Binefăcătorul îmbrăcat în veşminte albe, care ne-a legat cu înţelepciune de mâini şi de picioare în plasa benefică a fericirii.

Dar iată, maiestuoasa Lui pogorâre din ceruri a luat sfârşit, alămurile imnului au tăcut, toată lumea s-a aşezat – şi am înţeles îndată: într-adevăr – totul este cea mai fină pânză de păianjen, o pânză întinsă care tremură şi din clipă în clipă poate să se rupă şi atunci se va petrece ceva nemaipomenit…

M-am săltat puţin, am privit în jur – şi mi-am încrucişat privirile cu ochii plini de iubire şi nelinişte, care alunecau de pe un chip pe altul. Uite, unul a ridicat mâna şi, cu o mişcare abia vizibilă, a semnalizat altuia. Şi uite – semnalul de răspuns cu degetele. Şi încă… Am înţeles: sunt ei, Păzitorii. Am înţeles: ceva îi nelinişteşte, pânza de păianjen este întinsă, tremură. Şi în mine – ca într-un radioreceptor acordat pe aceeaşi lungime de undă – o vibraţie de răspuns.

Pe podium, un poet recita o odă preelectorală, dar nu desluşeam nici un cuvânt: doar legănarea ritmică a pendulului hexametric, şi odată cu fiece deschidere a acestuia, intuiam că se apropie tot mai mult nu ştiu ce oră stabilită. Continuu să răsfoiesc febril în rânduri un chip după altul – ca pe nişte pagini – şi tot nu văd unicul chip pe care îl caut, şi trebuie să-l găsesc cât mai repede, pentru că dintr-o clipă în alta pendulul va ticăi, iar după aceea

El e – bineînţeles, e el. Jos, pe lângă podium, alunecând deasupra sticlei strălucitoare, au trecut în zbor urechile-aripi trandafirii, trupul, în fuga lui, s-a oglindit ca o buclă întunecată, cu curbura dublă a literei S – se grăbea să ajungă undeva în culoarele încâlcite dintre tribune.

S, I – e un fir (pentru mine, între ei e mereu un fir; încă nu ştiu ce fel – dar odată şi odată îl voi descurca). M-am agăţat de el cu ochii, el – ca un ghemuleţ – tot mai departe, şi după el – firul. Uite-l că s-a oprit, uite…

Ca o descărcare de fulger, de înaltă tensiune: m-a străpuns, m-a răsucit şi m-a strâns într-un nod. În rândul nostru, doar la 40 grade de mine, S s-a oprit, s-a aplecat. Am văzut-o pe I, iar alături de ea – R-13, cu un zâmbet mulţumit pe buzele-i respingător de negroide.

Primul meu gând – să mă arunc într-acolo şi să-i strig: „De ce eşti astăzi cu el? De ce n-ai vrut să fiu eu?“. Dar păienjenişul invizibil, benefic, mi-a încâlcit foarte tare mâinile şi picioarele; strângând din dinţi, şedeam ca ţintuit, fără a-mi desprinde privirea. Ca acum ţin minte: o durere ascuţită, fizică în inimă. M-am gândit: „Dacă motive nefizice pot pricinui durere fizică, e clar că – –“.

Din păcate, n-am terminat formularea concluziei: îmi amintesc doar – mi-a străfulgerat prin minte ceva despre „suflet“, apoi o zicală absurdă din vechime – „sufletul cât un purice“. Şi am încremenit: hexametrul tăcuse. Acum începe… Ce?

Pauză preelectorală de cinci minute, statornicită de datină. Momente de reculegere preelectorală, statornicite de datină. Dar acum nu era o reculegere cu adevărat pioasă, plină de evlavie, ca întotdeauna: acum era ca la cei vechi, când încă nu erau cunoscute turnurile noastre cu acumulatori, când cerul neîmblânzit mai era bântuit din când în când de „furtuni“. Acum era ca la cei vechi înainte de furtună.

Aerul – fontă transparentă. Vrei să respiri cu gura larg deschisă. Auzul, încordat până la durere, înregistrează: undeva în spate – şoaptă neliniştită, ca un ronţăit de şoareci. Cu ochii lăsaţi în jos îi văd tot timpul pe cei doi – pe I şi pe R – alături, umăr lângă umăr, şi pe genunchii mei tremură nişte mâini străine – mâinile mele lăţoase, pe care le urăsc.

Toţi au în mâini ecusoanele cu ceasuri. Un minut. Două. Trei… Cinci… de pe podium răsună arar un glas de fontă:

— Cine e „pentru“ – rog ridicaţi mâinile.

Dacă aş putea să-L privesc în ochi ca înainte – drept şi cu devotament: „Asta sunt. În întregime. Ia-mă!“. De data asta însă nu puteam cuteza. Cu efort, de parcă mi-ar fi ruginit toate încheieturile, am ridicat mâna.

Foşnetul milioanelor de mâini. Se-aude un „Ah!“ sugrumat. Şi simt că ceva a şi început, cade vertiginos, dar nu puteam înţelege – ce anume, şi nu aveam putere – nu îndrăzneam să mă uit.

— Cine e împotrivă?

Acesta era întotdeauna momentul culminant al sărbătorii: toţi continuă să stea nemişcaţi, cu capetele aplecate de bucurie în faţa jugului benefic al Numărului dintre Numere. Dar aici am auzit din nou, cu groază, un foşnet: uşor, ca un oftat – s-a auzit mai tare decât trompetele de alamă ale imnului. Aşa oftează omul pentru ultima oară în viaţă, abia auzit – iar în jur toate feţele se acoperă de paloare, toţi au picături de sudoare rece pe frunte.

Mi-am ridicat privirea – şi…

A fost o sutime de secundă, un firicel. Am văzut: mii de mâini s-au ridicat în sus – „împotrivă“ – s-au lăsat. Am văzut-o pe I, chipul ei palid, tăiat în cruce, mâna ei ridicată. Mi s-a întunecat lumina ochilor.

Încă un firicel; pauză; linişte; puls. Apoi, ca la un semn al unui dirijor nebun – în toate tribunele deodată: trosnete, ţipete, vijelie de unife fluturând în zbuciumul fugii, siluetele Păzitorilor, agitându-se descumpănite, tocurile cuiva în aer, chiar în faţa ochilor mei – lângă tocuri o gură larg căscată strigând din răsputeri, fără să se audă. Nu ştiu de ce asta mi s-a întipărit cel mai acut: mii de guri care strigă fără glas – ca pe un ecran monstruos.

Şi tot ca pe ecran – undeva departe, mai jos, timp de o secundă au apărut buzele palide ale lui O: stătea pe culoar, lipită de zid, şi-şi ferea pântecul cu mâinile aşezate cruciş. Şi gata – a dispărut, ori am uitat de ea, pentru că…

Asta nu mai era pe ecran – e chiar în mine, în inima strânsă, în tâmplele care au început să-mi bată accelerat. Deasupra capului meu, în stânga, pe bancă – deodată a sărit R-13 – împroşcător, roşu, turbat. În braţele sale – 7, palidă, cu unifa sfâşiată de la umăr pân-la piept, pe alb – sânge. Se ţinea strâns de gâtul lui, iar el, în salturi uriaşe – din bancă în bancă – respingător şi agil ca o gorilă – o ducea în sus.

Precum în timpul incendiilor la cei vechi, totul a devenit purpuriu – mă stăpânea un singur gând: să sar, să-i ajung. Nu pot să-mi explic acum de unde am avut atâta forţă, dar, ca un berbece, am străpuns mulţimea – peste umeri – peste bănci – şi uite-mă aproape, uite l-am apucat pe R de guler:

— Să nu îndrăzneşti! Să nu îndrăzneşti, îţi spun. Imediat (din fericire glasul meu nu se auzea – toţi strigau ceva, toţi fugeau).

— Cine-i? Ce-i? Ce? – R s-a întors, buzele-i, împroşcând, tremurau – a crezut, pesemne, că l-a înşfăcat careva din Păzitori.

— Ce-i? Uite – nu vreau, nu permit! Las-o din braţe – imediat!

El însă doar a pleoscăit furios din buze, a scuturat din cap şi şi-a reluat goana mai departe. Şi atunci eu – mi-e teribil de ruşine să notez asta, dar cred că trebuie totuşi, trebuie să notez, pentru ca voi, cititorii mei necunoscuţi, să aveţi posibilitatea de a studia până la capăt istoricul bolii mele – atunci l-am lovit în cap din toate puterile. Vă imaginaţi – l-am lovit! Asta o ţin minte cât se poate de clar. Şi mai ţin minte încă ceva: o senzaţie de eliberare, de uşurare în tot trupul de la această lovitură.

I a alunecat rapid din braţele lui.

— Pleacă, i-a strigat lui R, vezi şi dumneata: el. Pleacă, R, pleacă!

Arătându-şi în rânjet dinţii albi, de negroid, R m-a stropit pe faţă cu nu ştiu ce cuvânt, s-a afundat în jos, a dispărut. Iar eu am ridicat-o pe I în braţe, am lipit-o strâns de mine şi am pornit cu ea.

Inima-mi bătea în piept – uriaşă, şi odată cu fiecare bătaie, ridica un val fierbinte, năvalnic, un val de bucurie. Şi ce dacă ceva s-a sfărâmat în bucăţi – nu contează. Numai s-o tot duc aşa, s-o duc, s-o duc…

Seară. Orele 22

Cu greu ţin condeiul în mână: după toate evenimentele năucitoare din cursul zilei de azi m-a cuprins o oboseală fără margini. Oare chiar s-au năruit zidurile seculare, salvatoare, ale Statului Unic? Oare am rămas iarăşi fără adăpost, în starea primitivă de libertate – precum îndepărtaţii noştri strămoşi? Oare Binefăcătorul nu mai este? Împotrivă… În Ziua Unanimităţii – împotrivă?

Mi-e ruşine pentru ei, mă doare, mă tem pentru ei. De fapt – cine sunt „ei“? Şi cine sunt eu însumi: „ei“ sau „noi“ – parcă mai ştiu.

Uite: ea şade pe banca de sticlă încinsă de soare – pe tribuna cea mai de sus, unde am adus-o eu. Umărul drept şi mai jos – unde începe o minunată curbă incalculabilă – e dezvelit; un firicel de sânge, roşu, şerpuit. Ea pare să nu observe că e sânge, că îi e dezvelit pieptul… nu, mai mult: ea vede toate astea – dar este tocmai ce-i trebuie acum, şi dacă unifa ar fi fost încheiată – ea ar fi sfâşiat-o, ea…

— Iar mâine… – ea respiră cu nesaţ prin dinţii încleştaţi, strălucitori şi ascuţiţi. – Mâine – nu se ştie ce va fi. Înţelegi tu: nici eu nu ştiu, nimeni nu ştie – nu se ştie! Îţi dai seama că tot ce este cunoscut a luat sfârşit? Intervine noul, extraordinarul, nemaivăzutul.

Acolo, jos, toţi se agită, gonesc, ţipă. Dar asta e departe, şi tot mai departe, pentru că ea mă priveşte, mă soarbe lent în ea prin ferestrele înguste ale pupilelor aurii. Îndelung, în tăcere. Şi nu ştiu de ce îmi vine în minte, cum, într-un rând, m-am uitat şi eu, prin Zidul Verde în pupilele galbene, enigmatice, ale cuiva, iar deasupra Zidului zburau nişte păsări (sau asta a fost altă dată).

— Ascultă, dacă mâine nu se întâmplă nimic special, am să te duc acolo – înţelegi?

Nu, nu înţeleg. Dar dau din cap, în tăcere. M-am dizolvat, sunt o mărime infinitezimală, sunt un punct…

La urma urmelor, starea asta de punct îşi are logica sa (cea de astăzi): punctul prezintă cele mai multe necunoscute; e suficient să facă o mişcare, o mutaţie – şi poate să se prefacă în mii de diverse curbe, în sute de corpuri.

Mi-e teamă să fac cea mai mică mişcare: în ce o să mă prefac? Şi am impresia că toţi, ca şi mine, se tem să facă cea mai mică mişcare. Uite şi acum, când scriu aceste rânduri, toţi stau pitiţi în coliviile lor de sticlă şi aşteaptă ceva. Pe coridor nu se aude zumzetul liftului, obişnuit la această oră, nu se aud râsete, paşi. Uneori observ: trec câte doi, privesc cu grijă în jur, traversează coridorul pe vârfuri, şuşotesc…

Ce va fi mâine? În ce mă voi preface mâine?

Însemnarea a 26-a.

Conspect:

Lumea există. Erupţie. 41°

Dimineaţă. Prin tavan – cerul e, ca întotdeauna, tare, rotund, cu obrajii rumeni. Cred că uimirea mea ar fi fost mai mică dacă aş fi văzut deasupra capului un soare cu totul neobişnuit, în patru colţuri, oameni îmbrăcaţi cu haine de toate culorile din lână de fiară, ziduri netransparente, din piatră. Aşadar, lumea – lumea noastră – mai există? Sau e vorba doar de inerţie, generatorul a şi fost decuplat, dar roţile dinţate mai uruie şi se învârtesc – două rotaţii, trei rotaţii – la a patra se vor opri…

Cunoaşteţi oare această stare ciudată? V-aţi trezit noaptea, aţi deschis ochii spre întunecime şi aţi simţit deodată că v-aţi rătăcit şi începeţi în mare grabă să pipăiţi în jur, să căutaţi ceva cunoscut şi tare – peretele, veioza, scaunul. Aşa pipăiam eu, căutam în Gazeta Unică de Stat – în mare grabă – şi iată:

„Ieri a avut loc Ziua Unanimităţii, aşteptată de multă vreme cu nerăbdare de toată lumea. Pentru a 48-a oară a fost ales acelaşi Binefăcător, care şi-a dovedit în multe rânduri înţelepciunea sa de neclintit. Solemnitatea a fost umbrită de oarecare derută, provocată de către duşmanii fericirii, care prin aceasta, bineînţeles, s-au autoexclus de la dreptul de a deveni cărămizi la temelia, înnoită ieri, a Statului Unic. Este limpede pentru oricine că a lua în consideraţie voturile lor ar fi la fel de stupid cu a considera drept parte a unei minunate simfonii eroice – tusea unor bolnavi care s-au nimerit întâmplător în sala de concert…“

O, înţeleptule! Oare chiar, în pofida celor întâmplate, suntem salvaţi? Şi, într-adevăr, ce se poate riposta la acest silogism de o cristalină desăvârşire?

Şi în continuare – încă două rânduri:

„Astăzi la orele 12 va avea loc şedinţa unită a Biroului Administrativ, Biroului Medical şi Biroului Păzitorilor. Zilele acestea urmează să aibă loc un important Act Statal“.

Ce mai, zidurile au rămas în picioare – iată-le – pot să le pipăi cu mâna. Şi nu mai am senzaţia aceea ciudată că m-am pierdut, că nu ştiu unde mă aflu, că m-am rătăcit, şi nu e câtuşi de puţin de mirare că văd cerul albastru, soarele rotund; şi toată lumea – ca de obicei – se duce la lucru.

Călcam pe bulevard cu un pas deosebit de ferm şi răsunător – şi aveam impresia că toată lumea merge la fel. Dar uite intersecţia, dau colţul şi văd: toţi ocolesc în mod ciudat, mai la distanţă, colţul clădirii – ca şi cum în zid s-ar fi spart o ţeavă, ţâşneşte apă rece şi nu se poate trece pe trotuar.

Încă cinci, zece paşi – şi apa rece s-a revărsat şi asupra mea, m-a făcut să mă clatin, m-a măturat de pe trotuar… Sus pe zid, cam la o înălţime de 2 metri – o foaie de hârtie pătrată şi de acolo – litere – enigmatice – de un verde strident:

MEFI

Iar jos – spinarea curbată în formă de S, urechile – aripi, transparente, bălăbănindu-se de furie sau de emoţie. Ridicând mâna dreaptă sus şi întinzând neputincios spre spate mâna stângă – ca o aripă bolnavă, frântă, se sălta în sus – să rupă hârtia – şi nu reuşea, lipsea uite atâta.

Probabil că fiecare dintre cei care treceau se gândea: „Dacă o să mă apropii eu, dintre toţi doar eu, n-o să-şi închipuie cumva că mă simt vinovat de ceva şi tocmai de aceea vreau…“

Recunosc: la fel m-am gândit şi eu. Dar mi-am adus aminte de câte ori el a fost pentru mine un adevărat înger păzitor, de câte ori m-a salvat – şi m-am apropiat cu curaj, am întins mâna şi am rupt foaia.

S s-a întors către mine, repede-repede şi-a înfipt în mine sfredelele, până-n străfund, a scos ceva de acolo. Apoi şi-a ridicat sprânceana stângă, cu sprânceana a clipit către zid, unde fusese atârnat „Mefi“. Şi spre mine a fluturat codiţa zâmbetului său – care, spre mirarea mea, mi s-a părut chiar vesel. De fapt, nici nu e de mirare. Temperaturii chinuitoare, care în perioada de incubaţie creşte lent – medicul îi preferă întotdeauna erupţia şi temperatura de patruzeci de grade: cel puţin reiese limpede despre ce boală e vorba. „Mefi“, care a erupt astăzi pe ziduri, este o spuzeală. Aşa că eu îi înţeleg zâmbetul…⁶

Cobor la trenul subteran – sub picioare, pe sticla imaculată a scărilor – altă foaie albă: „Mefi“. Şi jos pe zid, pe bancă, pe oglinda din vagon (a fost lipită, se vede, în grabă – neglijent, strâmb) – pretutindeni aceeaşi spuzeală albă, înfricoşătoare.

În linişte – zumzetul desluşit al roţilor, precum tumultul sângelui aprins. Cineva a simţit o atingere pe umăr – a tresărit, a scăpat pe jos un pachet cu hârtii. În stânga mea – altcineva: citeşte în ziar mereu acelaşi, acelaşi, acelaşi rând, şi ziarul tremură abia perceptibil. Şi simt cum peste tot – în roţi, în mâini, în ziare, pe gene – pulsul bate tot mai accelerat şi, poate, astăzi, când eu şi cu I vom ajunge acolo – vor fi 39, 40, 41 de grade – marcate pe termometru cu o linie neagră…

În hala de construcţie – aceeaşi linişte, zumzăind ca o elice nevăzută, aflată departe. Maşinile stau tăcute, îmbufnate. Şi numai macaralele alunecă abia auzit, ca pe vârfuri, se apleacă, înhaţă cu cleştele blocurile albastre de aer congelat şi le încarcă în cisternele de bord ale Integralului: îl pregătim deja pentru zborul de încercare.

— Ei, terminăm într-o săptămână cu încărcarea? mă adresez Constructorului Secund.

Chipul lui – faianţă pictată cu floricele toate bleu-dulce, roz-suav (ochii, buzele); dar astăzi apar cumva spălăcite, decolorate. Facem calculul cu glas tare, dar deodată l-am frânt la jumătatea cuvântului şi am înţepenit cu gura căscată: sus sub cupolă, pe blocul albastru ridicat de macara – un pătrăţel alb abia vizibil – a fost lipită o hârtie. Simt că tremur tot – poate din cauza râsului – da, chiar mă aud eu însumi cum râd (ştiţi voi cum vine asta, când îţi auzi propriul tău râs?).

— Dar ascultaţi, îi spun. Imaginaţi-vă că sunteţi într-un avion antic, altimetrul indică 5 000 metri, s-a rupt o aripă, vă prăbuşiţi vertiginos, şi pe drum calculaţi: „Mâine – de la 12 la 2… de la 2 la 6… la 6 masa de prânz…“ Nu e caraghios? Iar noi facem acum exact aşa!

Floricelele albastre se mişcă, se holbează. Ce s-ar întâmpla dacă aş fi de sticlă şi el ar vedea că peste vreo 3-4 ceasuri…

Însemnarea a 27-a.

Conspect:

Nici un fel de conspect – nu se poate

Mă aflu singur în nişte coridoare fără sfârşit – acelea. Un cer mut de beton. Undeva picură apa, se loveşte de piatră. Uşa cunoscută, grea, netransparentă – şi de acolo străbate un vuiet surd.

Ea mi-a spus că iese pentru mine la 16 fix. Dar au trecut cinci minute după 16, zece, cincisprezece: nimeni.

O clipă mă simt cel de altădată, căruia îi e frică dacă uşa asta se va deschide. Încă cinci minute, şi dacă ea nu vine

Undeva picură apa, se loveşte de piatră. Nimeni. Simt cu tristă bucurie: sunt salvat. Pornesc încet pe coridor înapoi. Linia tremurândă trasată de becurile din tavan e tot mai palidă, tot mai palidă…

Deodată în spate a pocnit în grabă o uşă, un tropăit rapid, ricoşând domol de tavan, de pereţi – şi ea, zburătoare, gâfâind uşor după fugă, respiră pe gură.

— Ştiam: ai să vii, ai să fii aici! Ştiam: tu – tu…

Lăncile genelor se dau la o parte, mă lasă să pătrund – şi… Cum să descriu ce face cu mine acest ritual străvechi, stupid, minunat, când buzele ei le ating pe ale mele? Prin ce formulă să exprim această vijelie, care mătură totul din suflet, în afară de ea? Da, da, din suflet – n-aveţi decât să râdeţi, dacă vreţi.

Ea ridică pleoapele încet, cu efort – şi tot încet, cu efort cuvintele:

— Nu, ajunge… mai târziu; acum – să mergem.

Uşa s-a deschis. Nişte trepte – bătrâne, tocite. Şi o larmă insuportabil de pestriţă, şuier, lumină…

Au trecut de atunci aproape douăzeci şi patru de ore, într-o oarecare măsură toate s-au sedimentat deja în mine – şi cu toate astea îmi vine extrem de greu să fac o descriere cât de cât apropiată şi exactă. În cap – parcă a explodat o bombă, iar gurile căscate, aripile, ţipetele, frunzele, cuvintele, pietrele – toate sunt alături, grămadă, unele după altele…

Îmi aduc aminte – primul gând a fost: „Mai repede, cât te ţin picioarele, înapoi“. Pentru că înţelegeam clar: în timp ce eu am aşteptat acolo, pe coridoare, ei au izbutit într-un fel să arunce în aer ori să dărâme Zidul Verde – şi de acolo totul s-a năpustit şi a potopit oraşul nostru purificat de lumea inferioară.

Pesemne că ceva în genul ăsta i-am spus lui I. Ea a râs:

— Da de unde! Pur şi simplu – am ieşit dincolo de Zidul Verde…

Atunci am deschis ochii – şi faţă-n faţă cu mine, aievea – acel ceva pe care nimeni dintre cei vii nu l-a văzut până acum decât micşorat la scara de unu la o mie, pălit, estompat de sticla mată a Zidului.

Soarele… nu soarele nostru, repartizat uniform pe suprafaţa lucie a carosabilului: erau un fel de cioburi vii, pete ce săreau întruna, care-ţi orbeau privirea, îţi făceau capul carusel. Şi copacii, ca lumânările – se avântau drept spre cer; ca nişte păianjeni cu labe noduroase, aşezaţi pe pământ; ca nişte fântâni verzi şi mute… Şi totul se târăşte în patru labe, se mişcă, foşneşte; de sub picioare mi se smulge nu ştiu ce ghemotoc aspru, iar eu sunt ţintuit locului, nu pot face un pas – pentru că nu am sub picioare o suprafaţă plană – înţelegeţi, nu am o suprafaţă plană – dar ceva respingător de moale, maleabil, viu, verde, elastic.

Am fost năucit, m-am înecat – poate că e cuvântul cel mai potrivit. Stăteam ţinându-mă strâns, cu amândouă mâinile, de o cracă ce se legăna.

— N-are nimic, n-are nimic! Aşa e doar la început, o să-ţi treacă. Mai mult curaj!

Alături de I, pe o plasă verde ce sare ameţitor, un profil al cuiva, extrem de subţire, decupat din hârtie… nu, nu e profil al cuiva necunoscut, îl cunosc. Ţin minte: doctorul – nu, nu, înţeleg totul foarte limpede. Şi uite: m-au apucat împreună de subsuori şi, râzând, mă trag înainte. Picioarele mi se împleticesc, alunecă. Croncănit, muşchi, muşuroaie, cârâit, crăci, trunchiuri, aripi, frunze, şuier…

Şi – copacii s-au răzleţit, o poiană strălucitoare, în poiană – oameni… sau nu mai ştiu cum să le spun: poate corect ar fi – fiinţe.

Aici e partea cea mai dificilă. Pentru că asta depăşea orice limite ale verosimilului. Şi acum înţeleg limpede de ce I s-a îndărătnicit atâta să nu-mi răspundă: oricum n-aş fi crezut – chiar dacă-mi spunea ea. S-ar putea ca mâine să nu mă mai cred nici pe mine însumi – să nu mai dau crezare acestei însemnări.

În poiană, în jurul unei pietre golaşe, aidoma unui craniu, vuia o mulţime de trei-patru sute de… oameni – să le zicem „oameni“, mi-e greu să spun altfel. Aşa cum în tribune, din totalul persoanelor îi receptezi în primul moment doar pe cei cunoscuţi, tot aşa şi aici la început am observat doar unifele noastre cenuşiu-albastre. În secunda următoare, printre unife mi-au apărut clar şi firesc oameni – pesemne, oameni – ca pana corbului, roşcaţi, aurii, castanii, suri, albi. Toţi erau fără îmbrăcăminte şi acoperiţi cu o lână scurtă şi lucioasă – cam în genul aceleia pe care o poate vedea oricine pe calul împăiat de la Muzeul de Preistorie. Femelele însă aveau exact aceleaşi figuri – da, da, exact aceleaşi – ca şi femeile noastre: delicat-trandafirii şi fără păr, şi nu aveau păr nici pe sâni – nişte sâni mari, tari, de o minunată formă geometrică. La masculi, doar o parte a feţei era fără păr – ca la strămoşii noştri.

Totul era atât de nemaipomenit, atât de neaşteptat, încât stăteam liniştit – afirm cu toată certitudinea: stăteam liniştit şi priveam. Ca la balanţă: dacă supraîncărcaţi unul din talere, după aceea puteţi pune acolo cât de mult – acul oricum nu se va mişca…

Deodată m-am pomenit că sunt singur: I nu mai era cu mine – nu ştiu când şi unde a dispărut. În jur – numai ăştia, cu părul lucios ca atlasul în razele soarelui. Mă prind cu mâna de un umăr fierbinte, tare, negru:

— Ascultaţi – pentru Binefăcător – n-aţi văzut-o unde a plecat? Chiar acum, în minutul ăsta…

Mă fixează nişte sprâncene stufoase, aspre:

— S-s-st! Mai încet – şi face semn stufos într-acolo, spre mijloc, unde se află piatra galbenă, aidoma unui craniu.

Acolo, sus, deasupra capetelor, deasupra tuturor – am zărit-o pe ea. Soarele-i bătea drept în ochi, în partea cealaltă, şi de aceea întreaga făptură i se contura pronunţat pe albastrul cerului, o siluetă neagră, ca modelată din cărbune, pe fundal albastru. Ceva mai sus se călătoresc norii, şi aşa: parcă n-ar fi nori, ci piatră, şi ea stă pe piatră, şi după ea mulţimea, şi poiana – alunecă fără zgomot, ca o corabie, şi pământul – uşor – pluteşte sub picioare…

— Fraţilor… – asta e ea. – Fraţilor! ştiţi cu toţii: Acolo, de partea cealaltă a Zidului, în oraş, se construieşte Integralul. Şi ştiţi de asemenea: a sosit ziua când vom dărâma acest Zid – toate zidurile – pentru ca vântul verde să sufle de la un capăt la altul – peste întregul pământ. Dar Integralul va duce aceste ziduri acolo, sus, în mii de alte pământuri, care la noapte vor foşni spre voi cu lumini prin frunzişul negru al nopţii…

Valuri, spumă, vânt – au izbit în piatră:

— Jos Integralul! Jos cu el!

— Nu, fraţilor: nu jos. Dar Integralul trebuie să fie al nostru. În ziua când va decola pentru prima oară spre cer – în el vom fi noi. Deoarece Constructorul Integralului e cu noi. El a părăsit zidurile, el a venit cu mine aici, ca să fie printre voi. Trăiască Constructorul!

O clipă – şi iată-mă undeva sus, sub mine – capete, capete, capete, guri largi care ţipă, mâini ce se înalţă sus şi se lasă. Era o senzaţie foarte ciudată, ameţitoare: mă simţeam deasupra tuturor, eu – eram eu, ceva de sine stătător, o lume, încetasem să mai fiu un termen al unei sume, ca întotdeauna, devenisem o unitate.

Şi iată-mă – cu trupul obosit, fericit, istovit, ca după îmbrăţişări amoroase – jos, chiar lângă piatră. Soarele, glasuri de sus, zâmbetul lui I. Alături de mine – o femeie cu părul de aur, o făptură din atlas auriu, mirosind a ierburi. În mâini ţine o cupă, pesemne din lemn. Cu buzele-i roşii soarbe din cupă, apoi mi-o întinde mie, şi eu beau avid, cu ochii închişi, ca să sting focul – beau scântei dulci, înţepătoare, reci.

Iar după aceea – sângele din mine şi întreaga lume sunt de o mie de ori mai rapide, pământul uşor zboară ca un fulg. Şi totul îmi apare uşor, simplu, limpede.

Uite acum văd pe piatră literele cunoscute, uriaşe: „Mefi“ – şi nu ştiu de ce e necesar să fie aşa, este un fir simplu şi trainic, care leagă totul. Văd o reprezentare primitivă – poate tot pe această piatră: un tânăr înaripat, cu trupul străveziu, şi acolo unde trebuie să fie inima – un cărbune orbitor, arzând mocnit cu flacără zmeurie. Şi iarăşi: înţeleg acest cărbune… sau nu e asta: îl simt – tot aşa cum simt fiece cuvânt, fără a-l auzi (ea vorbeşte de sus, de pe piatră) – şi simt că toată lumea respiră împreună – şi că toţi împreună trebuie să zboare undeva, ca păsările atunci deasupra Zidului…

Din spate, din desişul de trupuri cu respiraţie densă – un glas puternic:

— Dar este o nebunie!

Şi, pare-mi-se, eu – da, cred că am fost chiar eu – am sărit pe piatră, şi de acolo soare, capete, pe fond albastru un ferestrău verde cu zimţi, şi eu strig:

— Da, da, întocmai! Şi toată lumea trebuie să-şi piardă minţile, este necesar ca toţi să-şi piardă minţile cât mai repede! Este necesar – o ştiu.

Alături de mine el; zâmbetul ei, două linii întunecate – de la marginile gurii în sus, în unghi; şi în mine e cărbune, şi este instantaneu, uşor, puţin dureros, minunat…

După aceea – numai cioburi disparate, care au rămas.

Cu mişcări lente, jos – o pasăre. O văd: e vie, ca şi mine, ca un om întoarce capul la dreapta, la stânga – şi în mine se înşurubează nişte ochi rotunzi, negri.

Încă ceva: spinarea e acoperită cu păr lucios, de culoarea fildeşului cu patina vremii. Pe spinare se mişcă o insectă aproape neagră, cu aripi minuscule şi transparente – spinarea tresare pentru a alunga insecta, tresare iarăşi…

Încă ceva: frunzele aruncă o umbră împletită, zăbrelită. La umbră stau unii şi mestecă ceva ce seamănă cu mâncarea legendară a celor vechi: un fruct galben şi lung şi o bucată de ceva închis la culoare. O femeie îmi pune asta în mână şi-mi vine să râd: nu ştiu dacă pot să mănânc aşa ceva.

Şi iarăşi: mulţime, capete, picioare, mâini, guri. Pentru o secundă apar chipuri – şi dispar, plesnesc, ca nişte baloane. Şi pentru o secundă – ori poate n-a fost decât o părere – urechile-aripi transparente, în zbor.

Strâng din răsputeri de mână pe I. Se întoarce spre mine:

— Ce s-a întâmplat?

— El e aici… Mi s-a părut..

— Care el?

— S… Uite chiar acum – în mulţime…

Sprâncenele subţiri, negre-cărbune sunt săltate spre tâmple: un triunghi ascuţit, zâmbetul. Nu mi-e clar: de ce zâmbeşte – cum de poate zâmbi?

— Tu nu înţelegi – I, tu nu înţelegi ce înseamnă dacă el sau unul din ei este aici.

— Eşti nostim! Oare i-ar putea trece cuiva prin cap, acolo, după Zid, că noi suntem aici? Adu-ţi aminte: chiar tu – te-ai gândit tu vreodată că aşa ceva e posibil? Ei ne vânează acolo – n-au decât! Spui prostii.

Zâmbeşte uşor, vesel, zâmbesc şi eu, pământul e ameţit, vesel, uşor – pluteşte…

Însemnarea a 28-a.

Conspect:

Amândouă. Entropie şi energie. Partea netransparentă a corpului

Uite: dacă lumea voastră este asemenea lumii depărtaţilor noştri strămoşi, atunci imaginaţi-vă că, într-un rând, aţi dat în ocean peste a şasea, a şaptea parte a lumii – peste o oarecare Atlantidă, şi acolo – oraşe-labirinturi nemaivăzute, oameni care zboară în văzduh fără ajutorul aripilor sau al aerourilor, pietre ce se ridică sus prin forţa privirii – într-un cuvânt, lucruri ce nu v-ar fi putut trece prin cap nici dacă suferiţi de boala viselor. Aşa am păţit şi eu ieri. Pentru că – trebuie să înţelegeţi – din timpul Războiului de Două Sute de Ani, nici unul dintre noi n-a fost vreodată dincolo de Zid – v-am mai spus asta.

Ştiu: datoria mea faţă de voi, prieteni necunoscuţi, este să povestesc cât mai amănunţit despre această lume stranie şi neaşteptată, care mi s-a descoperit ieri. Dar deocamdată nu mă simt în stare să revin la asta. Apar mereu tot lucruri noi şi noi, un torent de evenimente, şi nu ajung să strâng totul: adun în poale, ţin mâinile căuş – şi totuşi găleţi întregi se scurg pe alături, iar în aceste pagini se aştern doar picături…

La început am auzit la uşa mea voci puternice – şi am recunoscut vocea ei, a lui I, cu rezonanţe metalice, elastică – şi o altă voce, aproape inflexibilă, ca o linie de lemn – vocea lui IU. Apoi uşa s-a deschis cu trosnet şi pe amândouă le-a aruncat ca din puşcă la mine în cameră. Chiar aşa: ca din puşcă.

I şi-a pus mâna pe speteaza fotoliului meu şi peste umăr, spre dreapta, îi zâmbea ăleia doar din dinţi. N-aş fi vrut să mă aflu sub acest zâmbet.

— Ascultă, mi s-a adresat I, această femeie, pare-mise, şi-a pus în gând să te apere de mine, ca pe un copil mic. Este cu permisiunea dumitale?

Şi atunci – cealaltă, tremurându-şi branhiile:

— Păi chiar este un copil. Da! Tocmai de aceea nici nu vede că dumneata faci cu el astea numai pentru a… nu vede că toate astea sunt doar teatru. Şi e de datoria mea…

O clipă am zărit în oglindă linia frântă, săltândă, a sprâncenelor mele. Am sărit de pe scaun şi, stăpânind cu greu în mine pe cel cu pumnii păroşi şi fără astâmpăr, strecurând cu greu printre dinţi fiecare cuvânt, i-am strigat pe şleau, drept în branhii:

— Ieşi afară – imediat! Afară!

Branhiile s-au umflat roşu-cărămizii, apoi au dat înapoi, cenuşii. A deschis gura ca să spună ceva, şi, fără a rosti un cuvânt – s-a închis, a ieşit.

M-am repezit spre I:

— N-o să mi-o iert, n-o să-mi iert asta niciodată! A îndrăznit să se lege de tine? Doar nu poţi crede că eu cred că… că ea… Totul e pentru că ea vrea să se înscrie pentru mine, iar eu…

— Să se înscrie, din fericire, n-o să aibă timp. Şi chiar de ar fi o mie ca ea – nu-mi pasă. Ştiu că n-o să crezi pe cele o mie, o să mă crezi doar pe mine una. Pentru că după cele întâmplate ieri – sunt în faţa ta în întregime, până la capăt, aşa cum ai vrut. Sunt în mâinile tale. Poţi în orice clipă…

— Ce anume – în orice clipă… şi am înţeles instantaneu că sângele mi-a năvălit în urechi, în obraji; i-am strigat: – Nu trebuie, niciodată să nu-mi vorbeşti despre asta! Înţelegi doar că e vorba despre mine – acela, dinainte, pe când acum…

— Cine să te ştie… Omul e ca un roman: până la ultima pagină nu ştii cum se va termina. Altfel nici n-ar merita să citeşti…

I mă mângâie pe cap. Nu-i văd chipul, dar după glas aud: priveşte acum undeva foarte departe, şi-a înfipt ochii într-un nor care pluteşte neauzit, agale, nu se ştie încotro…

Deodată m-a îndepărtat cu mâna – ferm şi duios:

— Ascultă: am venit să-ţi spun că poate sunt ultimele zile când noi… Ştii: începând din seara asta au fost suspendate toate auditoriile.

— Suspendate?

— Da. Am trecut pe-acolo şi am văzut: în clădirile unde sunt auditoriile se pregăteşte ceva, nişte mese, medici îmbrăcaţi în alb.

— Ce înseamnă asta?

— Nu ştiu. Deocamdată nu ştie încă nimeni. Şi asta e cel mai rău. Simt doar atât: au dat drumul la curent, scânteia aleargă – şi dacă nu astăzi, atunci mâine… Dar, poate, nu vor apuca.

Am încetat de mult să mai înţeleg cine sunt ei şi cine suntem noi. Nu înţeleg ce-mi doresc: să apuce – ori să nu apuce. Înţeleg clar un singur lucru: I merge acum chiar pe margine – şi dintr-o clipă în alta…

— Dar e o nebunie, îi spun. Voi – şi Statul Unic. E ca şi cum ai astupa ţeava puştii cu mâna, imaginându-ţi că poţi opri împuşcătura. Nebunie curată!

Un zâmbet:

— „Toată lumea trebuie să-şi piardă minţile – cât mai repede să-şi piardă minţile.“ Asta a spus-o cineva ieri. Îţi aminteşti? Acolo…

Da, asta am notat. Şi, prin urmare, s-a întâmplat într-adevăr. Îi privesc în tăcere chipul: pe el se vede acum deosebit de pronunţat o cruce întunecată.

— I, dragă, până nu e prea târziu… Dacă vrei – las baltă totul, uit tot – şi plecăm împreună acolo, în partea cealaltă a Zidului – la ăia… nu ştiu cine sunt ei.

A clătinat din cap. Prin ferestrele întunecate ale ochilor – acolo, în lăuntrul ei, vedeam cuptorul în vâlvătăi, scântei, limbi de foc ridicându-se în sus, grămezi de lemne uscate, răşinoase. Şi vedeam limpede: e prea târziu, cuvintele mele nu mai au nici o putere…

S-a ridicat – va pleca îndată. Poate că sunt ultimele zile, poate ultimele clipe… Am apucat-o de mână.

— Nu! Mai stai măcar un pic – de dragul… de dragul…

Încet, mi-a ridicat mâna în sus, spre lumină – mâna mea păroasă, pe care o uram atât de mult. Am vrut să mă smulg, dar ea mă ţinea strâns.

— Mâna ta… Tu nu ştii – şi sunt foarte puţini cei care ştiu că s-a întâmplat ca femei de aici, din oraş, să iubească pe ăia. Şi tu ai în tine, pesemne, câteva picături de sânge solar, de pădure. Poate că tocmai de aceea eu te – –

Pauză – şi cât e de ciudat: de la pauză, de la gol, de la nimic – inima îmi bate din răsputeri. Îi strig:

— Aha! Încă n-ai să pleci! N-ai să pleci până nu-mi povesteşti despre ei – pentru că tu îi iubeşti pe… ei, iar eu nici măcar nu ştiu cine sunt ei, de unde au apărut. Cine sunt ei? Jumătatea pe care noi am pierdut-o, H₂ şi O – iar ca să rezulte H₂O – râurile, mările, cascadele, undele, furtunile – e nevoie ca cele două jumătăţi să se combine…

Îmi amintesc perfect fiecare mişcare a ei. Îmi amintesc cum a luat de pe masă echerul meu de sticlă şi, în tot timpul cât am vorbit, l-a apăsat cu muchea de obraz – pe obraz a apărut o urmă albă, apoi s-a colorat, a devenit trandafirie, a dispărut. Şi e de mirare: nu-mi pot aminti cuvintele ei – mai ales la început – ci doar nişte imagini disparate, nişte culori.

Ştiu: la început a vorbit despre Războiul de Două Sute de Ani. Şi iată – roşul pe verdele ierbii, pe lutul întunecat, pe albăstruiul zăpezii – băltoace roşii, care nu s-au uscat. Apoi ierburi galbene, arse de soare, oameni goi, galbeni, zbârliţi – şi câini zbârliţi – laolaltă, lângă stârvuri umflate, de câini, sau, poate – de oameni… Asta, bineînţeles, dincolo de ziduri: pentru că oraşul a biruit deja, în oraş e deja hrana noastră de acum, pe bază de ţiţei.

Şi aproape din cer şi până jos – cute negre, grele, şi cutele astea unduiesc: peste păduri, peste copaci, stâlpi cu deplasare lentă, fum. Un vuiet surd: sunt mânate către oraş convoaie negre fără sfârşit – pentru a le salva cu forţa şi a le deprinde cu fericirea.

— Cam toate astea le-ai ştiut?

— Da, aproape toate.

— Dar n-ai ştiut şi sunt puţini cei care au ştiut că o mică parte din ei a scăpat totuşi şi a continuat să trăiască acolo, după Ziduri. Goi – au plecat în păduri. Acolo au învăţat de la copaci, de la fiare, de la păsări, de la flori, de la soare. Trupul li s-a acoperit cu blană, dar sub blană au păstrat sângele roşu, fierbinte. Cu voi e mai rău: voi v-aţi acoperit de cifre, cifrele mişună pe voi ca păduchii. Trebuie să se smulgă de pe voi totul, şi goi să fiţi izgoniţi în păduri. Să înveţe fiecare să tremure de frică, de bucurie, de furie turbată, de frig, să se roage la foc. Şi noi, Mefi, noi vrem…

— Stai puţin – „Mefi“? Ce înseamnă „Mefi“?

— Mefi? Este un nume antic, este cel care… Îţi aminteşti: acolo, pe piatră, este înfăţişat un tânăr… Sau nu, mai bine să-ţi spun pe limba ta, ai să pricepi mai repede. Uite: în lume sunt două forţe – entropia şi energia. Una tinde spre beatitudinea repausului, spre un echilibru fericit; cealaltă – spre distrugerea echilibrului, spre o mişcare nesfârşită, chinuitoare. Strămoşii noştri – sau, mai exact – strămoşii voştri, creştinii, se închinau la entropie ca la Dumnezeu. Pe când noi, anticreştinii, noi…

În acel moment a răsunat o bătaie în uşă – abia auzit, ca o şoaptă – şi în cameră a ţâşnit în mare grabă insul acela pleoştit, cu fruntea trasă pe ochi, care mi-a adus în câteva rânduri bilete de la I.

S-a apropiat în fugă de noi, s-a oprit, fâsâind ca o pompă de vid, şi nu putea rosti nici un cuvânt: se vede că a alergat cit l-au ţinut puterile.

— Dar spune odată! Ce s-a întâmplat? l-a apucat de mână.

— Vin – încoace… a gâfâit în sfârşit pompa. Patrula… şi cu ei e ăla – cum să zic… cam cocoşat…

— S?

— Întocmai! Sunt alături – în clădire. Îndată vor ajunge aici. Grăbiţi-vă, mai repede!

— Fleacuri! Avem tot timpul… râdea, în ochi – scântei, limbi de foc vesele.

Era sau un curaj stupid, absurd – sau aici se ascundea ceva ce nu înţelegeam încă.

— I, în numele Binefăcătorului! Înţelege – asta e…

— În numele Binefăcătorului… – Un triunghi ascuţit – zâmbetul.

— Ei… fă-o pentru mine… Te rog.

— Vai, mai aveam de discutat cu tine ceva… În sfârşit: rămâne pe mâine…

A dat vesel (da, vesel) din cap; a dat din cap şi ăla – ieşind o clipă de sub streaşina frunţii. Şi iată-mă singur.

Mai repede – să mă aşez la masă. Mi-am desfăcut însemnările, am luat condeiul – pentru ca ei să mă găsească la această activitate în interesul Statului Unic. Şi deodată – fiece fir de păr din cap a devenit viu, de sine stătător şi se mişcă: „Dar dacă se vor apuca să citească fie şi o singură pagină – din astea, ultimele?“.

Stăteam la masă fără să mă mişc – şi vedeam cum tremurau pereţii, tremura condeiul din mâna mea, literele jucau, se contopeau…

Să ascund? Dar unde: peste tot numai sticlă. Să pun pe foc? Se va vedea de pe coridor şi din camerele vecine. Şi apoi nici nu mai pot, n-am putere să distrug această bucată din mine însumi, chinuitoare şi, poate, cea mai scumpă mie.

De departe – din coridor – se-aud acum glasuri, paşi. Am apucat doar să iau un vraf de foi, să le pun sub mine – şi acum, stau ţintuit de fotoliul care vibrează cu fiecare atom al său, şi duşumeaua de sub picioare e o covertă – în sus, în jos…

Strâns ghem, pitit cumva sub streaşina frunţii – şi parcă pe sub sprâncene, furişându-mă, îi vedeam: treceau din cameră în cameră, începând cu capătul drept al coridorului, şi se apropiau tot mai mult. Unii stăteau înţepeniţi pe scaun, ca mine; alţii le săreau în întâmpinare şi deschideau larg uşa – fericiţii! Dacă şi eu…

— „Binefăcătorul este o dezinfecţie perfecţionată la maximum, indispensabilă pentru omenire, drept care în organismul Statului Unic nici un fel de peristaltism…“ – cu condeiul tresăltând, zgâriam pe hârtie această absurditate absolută, şi mă aplecam tot mai jos peste masă, iar în cap – forjerie nebună, şi cu spinarea am auzit – a pocnit clanţa de la uşă, am simţit o pală de vânt, fotoliul de sub mine a început să joace…

Abia atunci m-am desprins anevoie de la pagină şi m-am întors către cei care au intrat (cât de greu e să joci teatru… vai, cine mi-a vorbit astăzi de teatru?). În faţă era S – morocănos, tăcut, sfredelind rapid puţuri în mine, în fotoliul meu, în foile care tresăltau sub mâna mea. Apoi preţ de o secundă – în prag au apărut nişte figuri cunoscute, din rândul lor s-a desprins una – nişte branhii roz-maronii, fâlfâitoare…

Mi-am amintit tot ce se petrecuse în această cameră cu o jumătate de ceas în urmă. Şi era limpede că acum ea – – Întreaga mea fiinţă se zbătea şi pulsa în acea parte a corpului (din fericire, netransparentă), cu care acoperisem manuscrisul.

IU s-a apropiat de el, de S, din spate, l-a atins uşor pe mânecă – şi i-a spus încet:

— Dânsul este D-503, Constructorul Integralului. Aţi auzit, probabil? Mereu stă aşa, la masă… Nu se cruţă deloc!

Iar eu? Ce femeie admirabilă, extraordinară.

S şi-a alunecat privirile peste mine, s-a aplecat peste umărul meu – deasupra mesei. Am acoperit cu cotul cele scrise, dar a strigat sever:

— Vă rog să-mi arătaţi imediat ce aveţi acolo!

Ars de ruşine, i-am întins foaia. A citit-o, şi am văzut cum din ochi i-a picurat un zâmbet, s-a strecurat pe obraz în jos şi, mişcând uşor din codiţă, s-a aciuat undeva în colţul drept al gurii…

— Oarecum ambiguu, totuşi… Mă rog, continuaţi: n-o să vă mai deranjăm…

A pornit spre uşă, pleoscăind – ca zbaturile pe apă, şi cu fiece pas al lui îmi reveneau treptat picioarele, mâinile, degetele – sufletul s-a repartizat din nou uniform în tot trupul, respiram…

Ultimul lucru: IU a zăbovit puţin la mine în cameră, s-a apropiat, s-a aplecat spre urechea mea – şi în şoaptă:

— Norocul dumitale că eu…

N-am înţeles: ce-o fi vrut să spună?

Seara, mai târziu, am aflat: au luat cu ei trei inşi. De-altfel, despre asta ca şi despre tot ce s-a petrecut, nimeni nu vorbeşte cu glas tare (influenţa educaţională a Păzitorilor, prezenţi invizibil în mediul nostru). Conversaţiile se poartă mai ales despre scăderea rapidă a barometrului şi despre schimbarea vremii.

Însemnarea a 29-a.

Conspect:

Fire pe faţă. Mlădiţe. O compresiune contrară firii

Ciudat: barometrul coboară, dar vânt nu e deocamdată, e linişte. Acolo, sus, a şi început furtuna – pe care noi încă n-o auzim. Norii gonesc din răsputeri. Deocamdată sunt puţini – nori crenelaţi răzleţi. Şi aşa: ca şi cum sus a şi fost doborât un oraş, şi de acolo, de sus, cad bucăţi de ziduri şi turnuri, cresc sub ochii noştri cu o viteză îngrozitoare – tot mai aproape – dar mai au de zburat zile şi zile, prin infinitul albastru, înainte de a se prăbuşi la fund, la noi, jos.

Jos – linişte. În aer – fire subţiri, stranii, aproape invizibile. În fiece toamnă sunt aduse de dincolo, de după Zid. Plutesc agale – şi deodată simţiţi: aveţi pe faţă ceva străin, invizibil, vreţi să daţi jos – şi nu: nu puteţi, nu reuşiţi să vă debarasaţi…

Sunt foarte numeroase aceste fire mai ales dacă mergi pe lângă Zidul Verde, unde am fost eu azi dimineaţă: I îmi dăduse întâlnire în Casa Antică – în „apartamentul“ acela al nostru.

Trecusem deja de colosul Casei Antice, când am auzit din urmă nişte paşi mărunţi, grăbiţi, o respiraţie accelerată. Mi-am întors capul: din urmă, căuta să mă ajungă O.

Întreaga-i făptură avea cumva o rotunjime aparte, finită, elastică. Mâinile şi sânii, tot trupul ei, pe care-l cunoşteam atât de bine, contura rotunjimi şi întindea unifa: mai-mai să rupă materialul subţire – şi afară, la soare, la lumină. Îmi imaginez: acolo, în hăţişurile verzi, primăvara, colţii răzbat prin pământ cu aceeaşi îndărătnicie – să-şi degajeze mai repede mlădiţele, frunzele, să înflorească mai repede.

Timp de câteva secunde a rămas în tăcere, m-a învăluit în străluciri albastre.

— Te-am văzut – atunci, în Ziua Unanimităţii.

— Şi eu te-am văzut… – Şi mi-am amintit imediat cum stătea jos, în culoarul îngust, lipită de perete şi acoperindu-şi pântecul cu mâinile. Fără să vreau, i-am privit pântecul, care se contura rotund sub unifă.

Ea a observat, pesemne – s-a făcut rotund-trandafirie, şi cu un zâmbet trandafiriu:

— Sunt atât de fericită – atât de fericită… Sunt plină – înţelegi: până-n vârf. Şi uite – merg şi nu aud nimic din ce e în jur, şi tot ascult ce e în mine, în interior…

Tăceam. Simţeam că am pe faţă ceva străin, care mă agasa – şi de care nu reuşeam nicicum să scap. Şi deodată, pe neaşteptate, strălucind şi mai albastru, O mi-a apucat mâna – şi i-am simţit buzele pe mâna mea… Pentru prima oară mi s-a întâmplat aşa ceva. Un fel de mângâiere străveche, de care n-am ştiut pân-acum; am simţit atâta ruşine şi durere, încât mi-am smuls mâna (destul de grosolan, cred) din mâna ei.

— Ascultă – ai înnebunit! Şi nu atât asta – în general, dumneata… Ce te bucuri? Chiar poţi uita ce te aşteaptă? Dacă nu imediat – oricum peste o lună, peste două…

O – s-a stins. Toate rotunjimile s-au turtit, s-au strâmbat deodată. Iar în inima mea – o compresiune neplăcută, chiar dureroasă, legată de o senzaţie de milă (inima nu este altceva decât o pompă ideală; compresiunea, comprimarea – aspirarea lichidului de către pompă – este o absurditate tehnică; deci rezultă limpede: cât sunt, în fond, de absurde, contrare firii, maladive toate „iubirile“, „milele“ şi toate celelalte, care provoacă o astfel de compresiune).

Linişte. Sticla verde-mată a Zidului e în stânga. Colosul roşu-închis e în faţă. Şi aceste două culori, combinându-se, au produs în mine, ca rezultantă – o idee strălucită, pe cât mi se pare.

— Stai! Ştiu cum să te salvez. Am să te scutesc de asta: să-ţi vezi copilul şi apoi să mori. Ai să poţi să ţi-l alăptezi – înţelegi – ai să urmăreşti cum va creşte în mâinile dumitale, cum se va rotunji, va prinde sevă, ca un fruct…

A prins a tremura toată, pur şi simplu s-a înfipt în mine.

— Ţi-o aminteşti pe femeia aceea… ei, atunci, demult, în timpul plimbării. Uite, ea este acum aici, în Casa Antică. Să mergem la ea şi-ţi garantez: am să aranjez totul cât ai clipi.

Mă şi vedeam cum împreună cu I o duceam prin coridoarele acelea – iat-o dincolo, printre flori, ierburi, frunze… Dar ea s-a dat înapoi de lângă mine, vârfurile semilunii sale trandafirii tremurau şi se îndoiau în jos.

— Este femeia aceea, a rostit ea.

— Adică… m-am fâstâcit eu nu ştiu de ce. Da: aceea.

— Şi dumneata vrei ca eu să mă duc la ea – s-o rog ca eu… Să nu mai îndrăzneşti niciodată să-mi vorbeşti despre asta!

Gârbovindu-se a plecat rapid de lângă mine. Amintindu-şi parcă ceva, şi-a întors capul şi mi-a strigat:

— Şi am să mor – treaba mea! Şi nu te priveşte – nu-ţi este oricum indiferent?

Linişte. De sus cad, cresc văzând cu ochii, într-o viteză uluitoare – bucăţi albastre de turnuri şi ziduri, dar mai au de zburat prin infinit ore – poate zile; firele invizibile plutesc agale, mi se aşază pe faţă – şi nu e chip să le scuturi, să scapi de ele.

Cu pas rar, mă îndrept spre Casa Antică. În inimă – compresiune absurdă, chinuitoare…

Însemnarea a 30-a.

Conspect:

Ultimul număr. Greşeala lui Galileu. N-ar fi mai bine?

Redau discuţia mea cu I – ieri, acolo, la Casa Antică, în mijlocul unui vacarm pestriţ, care perturbă cursul logic al gândurilor – culorile roşii, verzi, galbene-bronz, albe, portocalii… Şi tot timpul – sub zâmbetul încremenit pe marmură al poetului cârn din vechime.

Redau discuţia literă cu literă – pentru că ea va avea, după cum mi se pare, o importanţă uriaşă, hotărâtoare pentru soarta Statului Unic, ba mai mult: pentru soarta universului. Şi apoi – voi, cititorii mei necunoscuţi, veţi găsi aici, poate, o oarecare justificare pentru mine…

De la bun început, fără nici o pregătire, I a revărsat asupra mea totul:

— Ştiu: poimâine va avea loc la voi primul zbor, zborul de încercare, al Integralului. În această zi noi vom pune mâna pe el.

— Cum? Poimâine?

— Da. Aşează-te, nu te agita. Nu putem pierde nici un minut. Printre sutele de inşi luaţi ieri la întâmplare de către Păzitori sunt şi 12 Mefi. Bacă pierdem două-trei zile s-a zis cu ei.

Eu tăceam.

— Pentru a urmări cum decurge încercarea, vă vor fi trimişi electricieni, mecanici, medici, meteorologi. Şi la ora 12 fix – ţine minte – când va suna pentru masa de prânz şi toţi se vor duce în sufragerie, noi vom rămâne pe coridor, vom încuia pe toată lumea în sufragerie – şi Integralul va fi al nostru… Ştii, este necesar, cu orice preţ. În mâna noastră, Integralul va fi o armă care ne va ajuta să terminăm totul dintr-un foc, repede, fără durere. Aerourile lor… ha! Vor fi pur şi simplu ca nişte amărâte de musculiţe împotriva uliului. Şi în plus: dacă acest lucru va fi inevitabil – ţevile motoarelor pot fi îndreptate în jos şi numai prin acţiunea lor…

Am sărit în sus.

— Imposibil! Este absurd! Chiar nu ţi-e clar că ceea ce aţi pus voi la cale este o revoluţie?

— Întocmai, o revoluţie! De ce este absurd?

— Este absurd pentru că nu poate fi nici o revoluţie. Pentru că revoluţia noastră – asta n-o spui tu, o spun eu – pentru că revoluţia noastră a fost ultima. Şi nu mai sunt posibile nici un fel de revoluţii. Lucrul acesta îl ştie oricine…

Sprâncenele – triunghi ironic, ascuţit:

— Dragul meu: eşti matematician. Mai mult chiar – eşti filozof în ale matematicii. Aşa că – numeşte-mi ultimul număr.

— Cum adică? Nu… nu înţeleg: care – ultimul?

— Ei – ultimul, numărul de sus, cel mai mare.

— Dar, I – este o absurditate. Din moment ce numărul numerelor este infinit, ce ultim număr vrei?

— Dar tu ce ultimă revoluţie vrei? Ultima nu există, revoluţiile sunt nesfârşite. Ultima – este pentru copii: infinitul îi sperie pe copii, iar copiii trebuie să doarmă noaptea liniştiţi…

— Dar care e sensul – care e sensul în toate acestea – pentru numele Binefăcătorului? Care e sensul, din moment ce toată lumea e fericită?

— Aş… Bine, fie şi aşa. Şi mai departe?

— E ridicol! O întrebare absolut copilărească. Povesteşte ceva copiilor – până la capăt, ei tot o să te întrebe, cu dinadinsul: şi mai departe, dar de ce?

— Copiii sunt singurii filozofi care au curaj. Şi filozofii curajoşi sunt neapărat nişte copii. Chiar aşa şi trebuie, precum copiii: şi mai departe?

— Mai departe nu e nimic. Punct. În întregul univers – s-a răspândit uniform, peste tot…

— Aha: uniform, peste tot! Păi tocmai asta-i – entropia, entropia psihologică. Oare ţie, ca matematician, nu-ţi este clar că numai deosebirile – deosebirile – de temperaturi, numai contrastele termice – numai în ele e viaţă. Iar dacă pretutindeni, în întregul univers, corpurile sunt la fel de calde – sau la fel de reci… Trebuie făcut în aşa fel ca ele să se ciocnească – să fie foc, explozie, gheenă. Şi noi vom face să se ciocnească.

— Dar, I, înţelege şi tu, înţelege: strămoşii noştri – în timpul Războiului de Două Sute de Ani – tocmai asta au şi făcut…

— O-o, au avut şi ei dreptate – de o mie de ori au avut dreptate. Cu o singură eroare: mai târziu au ajuns la convingerea că ei sunt ultimul număr – care nu există în natură, nu există. Eroarea lor este eroarea lui Galileu: el a avut dreptate că pământul se învârteşte în jurul soarelui, dar n-a ştiut că întregul sistem solar se roteşte şi el în jurul unui anume centru, n-a ştiut că orbita adevărată, nu cea relativă, a Pământului – nu este câtuşi de puţin un cerc naiv…

— Dar voi?

— Iar noi – deocamdată ştim că ultimul număr nu există. Poate că vom uita. Nu: vom uita cu siguranţă, când vom îmbătrâni – aşa cum în mod inevitabil îmbătrâneşte orice. Şi atunci noi – tot inevitabil, vom cădea – aşa cum toamna cad frunzele de pe copac – aşa cum poimâine voi… Nu, nu, dragule – nu tu. Tu eşti cu noi, cu noi!

Înfierbântată, vijelioasă, scăpărând fulgere – niciodată n-o mai văzusem aşa – m-a îmbrăţişat cu întreaga ei făptură. N-am mai ştiut de mine…

Ultimele cuvinte – privindu-mă în ochi ferm, hotărât:

— Deci ţine minte: la 12.

Şi i-am răspuns:

— Da, ţin minte.

A plecat. Am rămas singur – în mijlocul unui tumult furtunos, polifon – de albastru, roşu, verde, galben-bronz, portocaliu…

Da, la 12… – şi brusc senzaţia stupidă de ceva străin, ce mi s-a aşezat pe faţă – şi nu e chip să mă debarasez: Deodată – dimineaţa de ieri, IU – şi ceea ce îi strigase atunci lui I drept în faţă… De ce? Mare absurditate.

M-am grăbit să ies – şi dă-i drumul acasă, cât mai repede…

Undeva în urmă auzeam ţipetele ascuţite ale păsărilor deasupra Zidului. Iar înainte-mi, în soarele asfinţitului – din focul zmeuriu, cristalizat – globurile cupolelor, uriaşele case-cuiburi în flăcări, vârful turnului cu acumulatori, încremenit în cer ca un fulger. Şi toate astea – toată această frumuseţe geometrică, fără cusur – trebuie eu însumi, cu mâinile mele… Chiar să nu existe nici o soluţie, nici o cale?

Trec pe lângă o sală de cursuri (nu i-am reţinut numărul). Înăuntru – nişte bănci aşezate grămadă; la mijloc – mese acoperite cu cearşafuri din sticlă de un alb imaculat; pe alb – o pată de sânge solar trandafiriu. Şi toate astea ascund un mâine necunoscut – şi de aceea înfricoşător. Este împotriva firii: o fiinţă gânditoare-văzătoare să trăiască printre nonlegităţi, necunoscute, icsuri. Ca şi cum cineva v-ar fi legat la ochi, silindu-vă să mergeţi aşa, să pipăiţi, să vă poticniţi, şi dumneavoastră ştiţi că undeva aici, aproape de tot – este marginea, un singur pas – şi din dumneavoastră nu va mai rămâne decât o bucată de carne strivită, desfigurată. Oare nu e acelaşi lucru?

Dar dacă, fără a mai aştepta – să mă arunc cu capul în jos? Oare nu ar fi singurul act corect, care dintr-un foc le-ar dezlega pe toate?

Însemnarea a 31-a.

Conspect:

Marea operaţie. Am iertat tot. Ciocnire de trenuri

Suntem salvaţi! În ultimul-ultimul moment, când părea că n-ai de ce să te apuci, când părea că totul s-a isprăvit…

Aşa: ca şi cum aţi şi urcat treptele către cumplita Maşină a Binefăcătorului, v-a şi acoperit, zăngănind greu, capacul de sticlă, şi pentru ultima oară în viaţă – mai repede – înghiţiţi din ochi cerul albastru…

Şi deodată: totul n-a fost decât un „vis“. Soarele este trandafiriu şi vesel, şi peretele – ce bucurie să poţi mângâia cu mâna peretele rece – şi perna – să te delectezi fără sfârşit la vederea adânciturii lăsate de capul tău pe perna albă…

Iată ce stare de spirit am încercat azi dimineaţă, când am citit Gazeta de Stat. A fost un vis de groază, care a luat sfârşit. Iar eu, laşul, necredinciosul de mine – am putut să mă gândesc la moarte samavolnică. Mi-e ruşine să recitesc acum ultimele rânduri, pe care le-am scris ieri. Dar nu are importanţă: să rămână, să rămână ca o amintire despre ceva de necrezut, care putea să aibă loc – şi care nu se va mai întâmpla… da, nu se va întâmpla!

Pe prima pagină a Gazetei de Stat strălucea:

„Bucuraţi-vă,

Deoarece de azi înainte – sunteţi perfecţi! Până astăzi, creaţiile voastre, mecanismele, erau mai perfecte decât voi.

Prin ce?

Fiecare scânteie a motorului este o scânteie a raţiunii celei mai pure; fiecare mişcare a pistonului este un silogism imaculat. Dar oare nu aveţi şi voi aceeaşi raţiune infailibilă?

Macaralele, presele şi pompele au o filozofie finită şi clară, ca un cerc trasat de compas. Dar oare filozofia voastră e mai puţin circulară?

Frumuseţea mecanismelor stă în ritmul lor neabătut şi precis ca un pendul. Dar oare voi, crescuţi din copilărie cu sistemul Taylor, nu aţi dobândit o precizie de pendul?

Cu o precizare:

Mecanismele nu au imaginaţie.

Aţi văzut vreodată ca în timpul funcţionării pe fizionomia cilindrului cu pompă să înflorească un zâmbet pierdut, stupid şi visător? Aţi auzit vreodată ca robinetele în timpul nopţii, în orele stabilite pentru odihnă, să se agite neliniştit şi să ofteze?

Nu!

Iar la voi – roşiţi! – Păzitorii observă tot mai des aceste zâmbete şi oftaturi. Şi – feriţi-vă privirile – istoricii Statului Unic cer permisiunea de a se retrage, pentru a nu fi nevoiţi să noteze evenimente atât de ruşinoase.

Dar nu este vina voastră – sunteţi bolnavi. Boala această se numeşte:

imaginaţie.

Este viermele care sapă cute negre pe frunte. Este febra care vă mână să alergaţi tot mai departe – chiar dacă acest «mai departe» ar începe acolo unde se sfârşeşte fericirea. Este ultima baricadă în drumul către fericire.

Bucuraţi-vă: ea a fost aruncată în aer.

Drumul este liber.

Ultima descoperire a Ştiinţei Statale: centrul imaginaţiei este un bicisnic noduleţ cerebral, situat în zona punţii lui Varolio. O triplă cauterizare a acestui noduleţ cu raze X – şi v-aţi vindecat de imaginaţie –

pentru totdeauna.

Aţi devenit perfecţi, aţi devenit egali cu maşinile, calea către o fericire sută la sută este liberă. Aşadar, grăbiţi-vă cu toţii – bătrâni şi tineri – grăbiţi-vă a vă supune Marii Operaţii. Grăbiţi-vă către sălile unde se execută Marea Operaţie. Trăiască Marea Operaţie! Trăiască Statul Unic, trăiască Binefăcătorul!“

…Voi – dacă voi aţi fi citit toate astea nu în însemnările mele, care seamănă cu un bizar roman antic – dacă în mâna voastră, ca la mine acum, ar tremura această foaie de ziar, mirosind încă a cerneală de tipar – dacă voi aţi şti, ca mine, că toate astea sunt cea mai autentică realitate, dacă nu chiar de astăzi, atunci de mâine – oare n-aţi fi simţit şi voi acelaşi lucru pe care îl simt şi eu? Oare nu v-ar fi cuprins ameţeala, ca pe mine acum? Oare n-aţi fi simţit – în spate şi în braţe – înţepături de ace, reci, înfricoşătoare, dulci? Oare n-aţi fi avut impresia că sunteţi un gigant, un Atlas – şi că, dacă v-aţi dezdoi, v-aţi lovi negreşit cu capul de tavanul de sticlă?

Am apucat receptorul.

— I-33… Da, da: 330 – după care, în culmea emoţiei, i-am strigat: – Eşti acasă, da? Ai citit – citeşti? Este ceva, este ceva… Este uluitor!

— Da… – o tăcere lungă, obscură. Receptorul zumzăia abia auzit, se gândea la ceva… – Trebuie neapărat să te văd astăzi. Da, la mine, după 16. Neapărat.

Draga-draga de ea! „Neapărat“… Simţeam: zâmbesc – şi nu pot nicicum să mă opresc, şi uite-aşa am să port acest zâmbet cu mine pe stradă – ca pe un felinar, sus deasupra capului…

Acolo, afară, asupra mea s-a năpustit vântul, învârtejind, biciuind, şuierând. Dar eu simţeam că mă prinde şi mai mult veselia. N-ai decât să urli, să vâjâi – nu contează: acum nu mai poţi să dărâmi zidurile. Şi deasupra capului se prăbuşesc nori de plumb – n-au decât: nu veţi putea să acoperiţi soarele – l-am prins pe vecie cu lanţul de zenit – noi suntem Iosua Navi.

În colţ – un pâlc compact de Iosua Navi: stăteau cu frunţile lipite de sticla zidului. Înăuntru, pe o masă orbitor de albă, se şi afla unul. De sub alb, se vedeau desfăcute în triunghi galben tălpile desculţe, medicii albi – s-au aplecat către căpătâi, o mână albă – a întins spre o altă mână o seringă plină cu ceva.

— Dar dumneavoastră de ce nu vă duceţi, m-am adresat nimănui, sau, mai exact, tuturor.

— Dar dumneavoastră, s-a întors către mine bila unuia.

Eu – mai târziu. Mai întâi trebuie să…

M-am îndepărtat, stânjenit cumva. Trebuia într-adevăr mai întâi s-o văd pe ea, pe I. Dar de ce „mai întâi“ – n-am putut să-mi răspund.

Hala de construcţie. Integralul arunca luciri albastre de gheaţă. În sala maşinilor duduia dinamul – repetând la nesfârşit, cu gingăşie, un acelaşi cuvânt – care mi se părea cunoscut. M-am aplecat, am mângâiat cu mâna ţeava lungă şi rece a motorului. Draga de ea, cât îmi e de dragă. Mâine – ai să renaşti, mâine – pentru prima oară în viaţă, stropii arzători de foc din pântecul tău te vor zgudui…

Cu ce ochi aş fi privit acest puternic monstru de sticlă, dacă toate ar fi rămas ca în ziua de ieri? Dacă aş fi ştiut că mâine, la 12 – eu îl voi trăda… da, îl voi trăda…

Cu grijă, din spate, cineva m-a luat de cot. Mi-am întors capul: faţa palidă, ca o farfurie, a Constructorului Secund.

— Aţi aflat, nu-i aşa?

— Ce anume? Despre Operaţie? Nu-i aşa? Cum – toată lumea, toţi – deodată…

— Nu, nu despre asta e vorbă: zborul de încercare a fost amânat pentru poimâine. Din cauza acestei Operaţii… Am tras degeaba, ne-am străduit…

„Din cauza acestei Operaţii“… Un om ridicol şi mărginit. Nu vede mai departe de farfuria lui. Dacă ar şti că, să nu fie Operaţia, mâine la 12 ar sta sub lacăt într-o cuşcă de sticlă, s-ar zvârcoli acolo şi s-ar căţăra pe pereţi…

La mine în cameră, la 15½. Am intrat – şi am văzut-o pe IU. Şedea la masa mea – rigidă, dreaptă, fermă – cu obrazul drept sprijinit în mână. Aştepta de mult, pesemne, pentru că atunci când mi-a sărit în întâmpinare – pe obraz îi rămăseseră cinci gropiţe de la degete.

Pentru o secundă mi-am amintit de acea dimineaţă nenorocită, când chiar aici, lângă masă – a stat alături de I, furibundă… Dar numai pentru o secundă – şi îndată soarele de astăzi a şters totul. Aşa se întâmplă atunci când, într-o zi însorită, intrând în cameră, distrat, întoarceţi comutatorul – becul s-a aprins, dar e ca şi cum n-ar fi – e atât de ridicol, sărac, inutil…

Fără a sta pe gânduri, i-am întins mâna, am iertat-o pentru tot – mi-a apucat amândouă mâinile, mi le-a strâns tare, ghimpat, şi tremurând emoţionată din obrajii lăsaţi, ca nişte podoabe ale celor vechi, mi-a spus:

— Am aşteptat… stau doar o clipă… am vrut doar să-ţi spun: sunt atât de fericită, mă bucur atât de mult pentru dumneata! Înţelege: mâine-poimâine vei fi complet sănătos, te-ai născut din nou…

Am văzut pe masă o foaie de hârtie – ultimele două pagini din însemnarea mea de ieri: zăceau exact aşa cum le-am lăsat ieri. Dacă ar fi văzut ce am scris acolo… De fapt, n-are importanţă: acum asta e doar istorie, acum asta e ceva ce se află ridicol de departe, ca prin binoclul ţinut invers…

— Da, i-am răspuns, şi ştii: am mers acum pe bulevard, şi în faţa mea era un om, pe caldarâm i se vedea umbra. Şi înţelegi: umbra era luminoasă. Şi cred – sunt chiar convins – că mâine nu vor mai exista deloc umbre, de la nici un om, de la nici un lucru, soarele va trece prin toate…

Ea – duios şi sever:

— Ai prea multă imaginaţie! La mine la şcoală, nu le-aş fi permis copiilor să vorbească aşa…

Mi-a spus ceva despre copii, şi cum i-a dus pe toţi odată, grămadă, la Operaţie, şi cum acolo au trebuit să-i lege, şi cum „în iubire trebuie să fii necruţător, da, necruţător“ şi că ea, probabil, se va hotărî, în sfârşit…

A îndreptat între genunchi materialul bleu-cenuşiu, în tăcere, repede – m-a învăluit tot în zâmbetul ei, parcă l-ar fi lipit de mine, a plecat.

Şi – din fericire, astăzi soarele nu s-a oprit încă, soarele goneşte, şi uite, s-a făcut ora 18, bat în uşă – inima mea bate din răsputeri…

— Intră!

Să mă aşez pe podea, lângă fotoliul ei, să-i îmbrăţişez picioarele, cu capul în sus, s-o privesc în ochi – pe rând, în unul şi în celălalt – şi în fiecare să mă văd pe mine – într-o minunată captivitate…

Iar acolo, după zid, e furtună, acolo – norii devin tot mai plumburii: ei şi! în cap – e prea strâmt, cuvinte vijelioase – peste margini, şi cu glas tare împreună cu soarele zbor spre undeva, nu, acum noi ştim încotro – şi în urma mea rămân planete – planete care varsă văpăi şi sunt populate cu flori cântătoare de foc – şi planete mute, albastre, unde pietrele dotate cu inteligenţă sunt unite în societăţi organizate – planete care au atins, precum Pământul nostru, culmea fericirii absolute, de sută la sută…

Şi deodată – de sus:

— Dar tu n-ai impresia că această culme o constituie tocmai pietrele unite într-o societate organizată?

Şi triunghiul devine tot mai ascuţit, tot mai întunecat:

— Iar fericirea… Mă rog… Dorinţele sunt chinuitoare, nu-i aşa? Şi e clar: fericirea e atunci când nu mai există nici un fel de dorinţe, nici una… Ce greşeală, ce prejudecată absurdă că pân-acum am pus în faţa fericirii semnul plus, în faţa fericirii absolute – bineînţeles, minus – minusul divin.

Ţin minte, am bâlbâit descumpănit:

— Minusul absolut – 273°…

— Minus 273° – întocmai. Cam răcoare, dar oare nu asta anume ne demonstrează că am atins culmea?

Ca atunci, demult – vorbea cumva în locul meu, prin mine – dezvolta până la capăt gândurile mele. Dar faptul avea în el ceva atât de înfricoşător – nu puteam – cu greu am scos din mine un „nu“.

— Nu, i-am spus. Tu… tu glumeşti…

A izbucnit în râs, tare – prea tare. Repede, într-o secundă, şi-a dus râsul până la o anume margine – s-a retras, în jos… Pauză.

S-a ridicat. Şi-a pus mâinile pe umerii mei. M-a privit lung. M-a atras spre ea – şi nu mai e nimic: decât buzele ei tăioase, fierbinţi.

— Adio!

Asta – de departe, de sus, şi a ajuns la mine într-un târziu – poate peste un minut, poate peste două.

— Cum adică, „adio“?

— Eşti bolnav, din cauza mea ai făptuit o crimă – te-ai chinuit, nu-i aşa? Iar acum urmează Operaţia – şi ai să te vindeci de mine. Şi asta înseamnă – adio.

— Nu, am ţipat eu.

Un triunghi negru, necruţător de ascuţit, profilat pe alb:

— Cum? Nu aspiri la fericire?

Simţeam că-mi crapă capul, s-au ciocnit două trenuri logice, se îngrămădeau unul peste altul, se frângeau, trosneau…

— Cum doreşti, eu aştept – alege: Operaţie şi fericire sută la sută – sau…

— „Nu pot fără tine, nu trebuie fără tine“, i-am spus ori doar m-am gândit – nu ştiu, dar I m-a auzit.

— Da, ştiu, mi-a răspuns. După care, ţinându-şi în continuare mâinile pe umerii mei şi ţinându-mi ochii cu ochii ei:

— Atunci – pe mâine. Mâine la 12: ţii minte?

— Nu. S-a amânat cu o zi… Poimâine…

— Cu atât mai bine pentru noi. La 12 – poimâine…

Mergeam singur pe strada învăluită în lumina amurgului. Vântul mă învârtejea, mă purta pe sus, mă alerga din urmă – ca pe un petec de hârtie, cioburi ale cerului de plumb zburau, zburau – mai au de zburat prin infinit o zi, două… Simţeam cum mă ating unifele trecătorilor – dar mergeam de unul singur. Pentru mine era clar: toţi vor fi salvaţi, dar pentru mine nu mai există salvare, nu vreau să fiu salvat…

Însemnarea a 32-a.

Conspect:

Nu cred. Tractoarele. O surcică de om

Credeţi că veţi muri? Da, omul este muritor, sunt om: prin urmare… Nu, nu e asta: ştiu că voi ştiţi asta. Dar întreb: vi s-a întâmplat vreodată să fiţi încredinţat de asta, să credeţi definitiv, să credeţi nu cu mintea, ci cu trupul, să simţiţi că odată şi odată degetele care ţin uite chiar această pagină – vor fi galbene, de gheaţă…

Nu: bineînţeles, nu credeţi – şi de aceea nu v-aţi aruncat pân-acum de la etajul zece pe caldarâm, de aceea continuaţi să mâncaţi, să întoarceţi pagina, să vă bărbieriţi, să zâmbiţi, să scrieţi…

Acelaşi lucru – chiar aşa, acelaşi lucru – se întâmplă astăzi cu mine. Ştiu că acest mic ac negru de la ceas va coborî uite aici jos, către miezul nopţii, din nou va urca încet sus, va depăşi o anume ultimă linie – şi va începe nemaipomenitul mâine. Ştiu asta, dar uite, cumva parcă nu cred, – sau, poate, mi se pare că douăzeci şi patru de ore înseamnă douăzeci şi patru de ani. Şi de aceea îmi pot permite să mai fac ceva, să mă grăbesc undeva, să răspund la întrebări, să urc pe scară pe Integral. Mai simt cum se leagănă pe apă, şi înţeleg că trebuie să mă ţin de bară – şi simt sub mână sticla rece. Văd cum macaralele vii, transparente, îşi îndoaie gâturile lungi de cocor, îşi întind ciocurile, şi cu grijă şi duioşie alimentează Integralul cu teribila hrană explozivă pentru motoare. Şi jos pe râu văd limpede venele albastre de apă umflate de vânt, ganglionii. Dar aşa: totul apare foarte detaşat de mine, străin, plat – ca un desen tehnic pe o foaie de hârtie. Şi e ciudat că faţa plată, ca trasată pe hârtie, a Constructorului Secund spune deodată:

— Deci: cât combustibil luăm pentru motoare? Dacă socotim trei ore… hai să zicem trei şi jumătate…

În faţa mea – în proiecţie, pe desen – mâna mea cu contorul, cadranul logaritmic, cifra 15.

— Cincisprezece tone. Dar mai bine luaţi… da: luaţi o sută…

Asta pentru că ştiu totuşi că mâine – –

Şi văd din exterior – cum mâna mea cu cadranul începe să tremure abia perceptibil.

— O sută? Dar pentru ce atât de mult? Asta ar fi pentru o săptămână. Ce o săptămână: mai mult!

— Să fie acolo… cine ştie…

— Eu ştiu…

Vântul şuieră, tot aerul e îmbâcsit la maximum până sus cu ceva ce nu se vede. Mi-e greu să respir, mi-e greu să merg – şi greu, încet, fără a se opri nici o secundă – se târăşte acul orologiului de la turnul cu acumulatori, acolo, la capătul bulevardului. Săgeata din vârful turnului s-a înfipt în nori, e mată, albastră şi vuieşte înăbuşit: soarbe electricitate. Vuiesc trompetele Uzinei Muzicale.

Ca întotdeauna – în rânduri de câte patru. Dar rândurile par cam nesigure şi, poate, din cauza vântului – se clatină, se îndoaie. Tot mai mult. În colţ s-au ciocnit de ceva, s-au dat înapoi – şi au devenit ghem compact, încremenit, strâns, respirând rapid, şi toţi deodată – cu gâturi lungi, de gânsaci.

— Priviţi! Nu, priviţi acolo, mai repede!

— Ei! Sunt ei!

— … Eu – pentru nimic în lume! Pentru nimic în lume – mai bine cu capul în Maşină…

— Mai încet! Nebunule…

În colţ, la auditoriu – uşa e larg deschisă şi de acolo porneşte încet o coloană greoaie, de vreo cincizeci de oameni. De fapt, „oameni“ nu e cuvântul potrivit: nu picioare – ci un fel de roţi grele, ferecate, puse în mişcare de la un dispozitiv de acţionare nevăzut; nu oameni – ci nişte tractoare cu înfăţişare de om. Deasupra capetelor lor fâlfâie în bătaia vântului un drapel alb, având brodat pe el un soare de aur – şi printre raze inscripţia: „Noi suntem primii! Noi am şi fost operaţi! Urmaţi-ne cu toţii!“.

Încet, neabătut, şi-au tăiat drumul prin mulţime – şi era limpede: chiar dacă nu noi am fi fost în drumul lor, ci un zid, un copac, o clădire – ei şi-ar fi tăiat drumul la fel, fără a se opri, prin zid, prin copac, prin clădire. Iată-i acum – au ajuns la mijlocul bulevardului, înşurubându-se braţ la braţ – s-au aliniat în lanţ, cu faţa la noi. Şi noi – un ghem încordat, zborşit prin capete – aşteptăm. Cu gâturile întinse ca la gânsaci. Nouri. Vântul şuieră.

Deodată flancurile lanţului, în stânga şi în dreapta, s-au îndoit rapid – şi au pornit asupra noastră – tot mai repede – ca o maşină grea la vale – ne-au încercuit

— Şi dă-i cu noi spre porţile deschise, pe uşă, spre interior…

Un ţipăt strident:

— Ne bagă înăuntru! Fugiţi!

Şi toţi au luat-o la goană. Chiar lângă zid mai rămăsese încă o portiţă vie – toţi s-au năpustit într-acolo, cu capetele înainte – capetele s-au ascuţit imediat, ca nişte pene, şi coatele ascuţite, coastele, umerii, şoldurile. Ca un şuvoi de apă, strâns într-un furtun de incendiu, au ţâşnit în evantai, şi în jur – noian de picioare ce tropăie, mâini avântate în sus, unife. De undeva, pentru o clipă, în faţa ochilor mei a apărut un trup dublu-arcuit, precum litera S, urechile-aripi transparente – şi gata, nu mai este, a intrat în pământ – şi sunt singur – printre mâini, picioare ce se perindă fulgerător – fug…

M-am strecurat într-o intrare, să-mi mai trag sufletul – cu spatele lipit de poartă – şi îndată de mine s-a lipit, ca adusă de vânt, o mică surcică de om.

— Tot timpul… am fost în urma dumitale… Nu vreau – înţelegi – nu vreau. Sunt de acord…

Mâini rotunde, minuscule pe mâneca mea, ochii albaştri rotunzi: este ea, O. Şi uite, parcă alunecă toată de-a lungul zidului şi se lasă jos. S-a strâns acolo, pe treptele reci, ca un mic ghemotoc, şi eu – aplecat spre ea – o mângâi pe creştet, pe faţă – îmi simt mâinile umezite. Aşa: ca şi cum eu sunt foarte mare, iar ea – mică-mică – o părticică din mine însumi. Este cu totul altceva decât faţă de I, şi-mi închipui acum că ceva asemănător puteau să simtă cei vechi faţă de copiii lor privaţi.

Jos – prin mâinile care-i acoperă faţa – abia auzit:

— În fiecare noapte… Nu pot – dacă mă vor vindeca… În fiecare noapte – singură, pe întuneric mă gândesc la el – cum o să fie, cum o să-l… Altfel nu am pentru ce să mai trăiesc – înţelegi? Şi dumneata trebuie – dumneata trebuie…

E un sentiment stupid – dar sunt într-adevăr convins: da, trebuie. Stupid – pentru că această datorie a mea înseamnă încă o crimă, stupid – pentru că albul nu poate fi în acelaşi timp şi negru, datoria şi crima nu pot coincide. Ori nu există în viaţă nici alb, nici negru, şi culoarea depinde doar de postulatul logic de bază. Şi dacă postulatul a fost că eu, în mod ilegal, i-am făcut un copil…

— Bine, dar te rog, te rog… Încerc s-o calmez. Înţelegi – trebuie să te duc la I – aşa cum ţi-am propus atunci – pentru ca ea…

— Da (cu glasul stins, fără a-şi desprinde mâinile de pe obraz).

Am ajutat-o să se ridice… Şi am pornit în tăcere – fiecare cu gândurile lui – sau, poate, cu aceleaşi gânduri – pe strada peste care începea să se înstăpânească întunericul, printre clădirile plumburii, mute, prin pleoapele strânse şi biciuitoare ale vântului…

La un moment dat, într-un punct străveziu, tensionat – prin şuierul vântului am auzit în spate paşii cunoscuţi, parcă pleoscăind prin băltoace, când am ajuns în colţul străzii, am privit înapoi – printre norii ce goneau răsturnaţi, imagine oglindită în sticla mată a pavajului – l-am văzut pe S. Imediat – mâinile-mi, străine, încep să gesticuleze în contratimp, şi îi povestesc cu voce tare lui O că mâine… da, mâine va avea loc primul zbor al Integralului, că va fi ceva absolut fără precedent, minunat, înfricoşător.

O mă pironeşte cu o privire uluită, rotundă, albastră, se uită la mâinile mele, care gesticulează zgomotos şi fără rost. Eu însă n-o las să spună un cuvânt – eu vorbesc, vorbesc. Iar în lăuntrul meu, separat – numai eu aud – zumzăie şi bate febril un gând: „Nu se poate… trebuie, cumva… Nu se poate să-l duc după mine la I …“.

În loc să fac colţul la stângă, o iau la dreapta. Podul ne oferă supus spinarea sa încovoiată servil – nouă, celor trei: mie, lui O şi lui S, mai în spate. Din clădirile luminate pe malul celălalt, în apă cad puzderie lumini, se sparg în mii de scântei ce sar febril, stropite de spuma albă, turbată. Vântul vâjâie – ca o coardă groasă de bas întinsă undeva jos. Şi prin bas – în spate, tot timpul

Casa în care locuiesc. La poartă, O s-a oprit, a dat să spună ceva:

— Nu! Mi-ai promis…

Dar eu n-am lăsat-o să termine, am împins-o rapid pe poartă – şi iată-ne înăuntru, în vestibul. Deasupra măsuţei de control – cunoscuţii obraji căzuţi, tremurând de tulburare; în jur – o grămadă compactă de numere – nu ştiu ce discută în contradictoriu, capete aplecate peste balustradă la etaj – unu câte unu coboară în fugă scara. Dar asta – mai târziu, mai târziu… Iar acum am antrenat-o rapid pe O în colţul opus, m-am aşezat cu spatele la perete (vedeam cum acolo, în partea cealaltă a peretelui, pe trotuar aluneca înainte şi înapoi o umbră întunecată, cu capul mare), mi-am scos blocnotesul.

O se micşora încet în fotoliul în care şedea – de parcă sub unifă trupul ei se evapora, se topea, şi rămânea doar unifa fără conţinut şi ochii pustii, care te absorbeau prin pustiul lor albastru. Cu un glas obosit:

— De ce m-ai adus aici? M-ai păcălit?

— Nu… Mai încet! Uită-te acolo: vezi – dincolo de perete?

— Da. O umbră.

— Ăsta mă urmăreşte tot timpul… Eu nu pot. Înţelegi – nu am voie. Am să-ţi scriu acum câteva cuvinte – iei biletul şi te duci singură. El va rămâne aici – ştiu sigur.

Sub unifă a prins viaţă din nou trupul împlinit, s-a rotunjit uşor abdomenul, pe obraji au mijit abia vizibil zorile, răsăritul.

I-am pus între degetele-i reci biletul, i-am strâns puternic mâna, pentru ultima oară am sorbit cu ochii mei din ochii ei albaştri.

— Adio! Poate, cândva…

Şi-a eliberat mâna. A pornit încet, gârbovindu-se – doi paşi – s-a întors repede – şi iat-o din nou lângă mine. Buzele i se mişcă – ochii, buzele – ea întreagă – totul repetă nu ştiu ce cuvânt, acelaşi mereu acelaşi – şi ce zâmbet de nesuportat, ce durere…

După aceea, o surcică de om îndoită, în uşă, o umbră minusculă dincolo de zid – fără a privi înapoi, repede – tot mai repede…

M-am apropiat de măsuţa unde şedea IU. Tulburată, umflându-şi branhiile cu indignare, mi-a spus:

— Înţelegi dumneata – toţi au înnebunit! Uite, ăla de colo afirmă că ar fi văzut pe lângă Casa Antică un ori – complet gol şi acoperit tot cu păr, ca o blană…

Din micul grup compact, ca o îngrămădire de capete – un glas:

— Da! Şi repet din nou: am văzut, da!

— Ei cum îţi place, ce zici? Ce aiureală!

Şi această „aiureală“ a sunat în gura ei cu atâta convingere, atât de inflexibil, încât m-am întrebat: „N-o fi cumva chiar aiureală, delir, tot ce se întâmplă cu mine şi în jurul meu în ultimul timp?“.

Mi-am privit însă mâinile păroase – mi-am amintit: „în tine există, pesemne, picături de sânge de pădure… Poate că de aceea eu te…“

Nu, din fericire – nu e delir. Nu: din nefericire nu e delir.

Însemnarea a 33-a.

Conspect:

(De astă dată fără conspect, în grabă, ultimele rânduri)

Această zi a venit.

Apuc ziarul: poate că acolo… Citesc ziarul cu ochii (chiar aşa: ochii mei sunt acum ca un condei, ca un contor, pe care le ţii, le simţi în mâini – ceva străin, o unealtă).

Acolo – cu litere de-o şchioapă, peste întreaga pagină:

— „Duşmanii fericirii nu dorm. Ţineţi-vă de fericire cu amândouă mâinile! Mâine lucrul se va întrerupe – toate numerele se vor prezenta pentru Operaţie. Cei care nu se vor prezenta – vor fi deferiţi Maşinii Binefăcătorului.“

Mâine! Oare poate fi – oare va fi un mâine?

În virtutea inerţiei cotidiene, am întins mâna (unealta) spre raftul cu cărţi – am pus ziarul de astăzi alături de celelalte, într-o mapă cu ornamente aurii. Şi pe drum:

— „Pentru ce? Nu e totuna? Aici, în camera asta – niciodată, niciodată n-o să mă mai…“

Şi ziarul mi-a căzut din mână – pe duşumea. Iar eu stau şi îmbrăţişez cu privirea întreaga, întreaga, întreaga cameră, iau în mare grabă cu mine – înghesui febril într-un geamantan invizibil tot ce nu mă rabdă inima să las aici. Masa. Cărţile. Fotoliul. În fotoliu a stat atunci I – iar eu eram jos, pe duşumea… Patul…

Apoi, timp de un minut, două, aştept inept să se producă vreo minune – poate sună telefonul, poate ea îmi va spune să…

Nu. Nu e nici o minune…

Plec – în necunoscut. Sunt ultimele mele rânduri. Adio – voi, cei pe care nu vă cunosc, voi, cei pe care v-am îndrăgit, cu care am trăit împreună atâtea pagini, în faţa cărora eu, cu sufletul căzut pradă bolii, m-am arătat fără ascunzişuri, până la ultimul şurubel ros, până la ultimul arc rupt…

Plec.

Însemnarea a 34-a.

Conspect:

Liberţii. Noapte cu soare. Radio-valkiria

Vai, dacă m-aş fi sfărâmat într-adevăr, pe mine şi pe toţi, în mici fărâme, dacă aş fi ajuns într-adevăr – împreună cu ea – undeva dincolo de Zid, printre fiarele ce-şi rânjesc colţii galbeni, dacă într-adevăr nu m-aş mai întoarce niciodată aici. Ar fi de o mie – de un milion de ori mai uşor. Pe când acum, ce să fac? Să mă duc şi s-o sugrum pe – – Dar parcă asta ar ajuta la ceva?

Nu, nu, nu! Stăpâneşte-te, D-5O3. Pune-te pe o puternică axă logică – fie şi pentru scurt timp, lasă-te cu toată greutatea peste pârghie – şi, precum sclavul din vechime, învârteşte pietrele de moară ale silogismelor – până nu vei nota, până nu vei pătrunde cu mintea tot ce s-a petrecut…

Când am păşit în Integral, toţi erau prezenţi, la locurile lor, toţi fagurii giganticului stup de sticlă erau plini. Prin sticla punţilor – jos, oameni minusculi, ca furnicile – lângă telegrafe, dinamuri, transformatoare, altimetre, ventile, indicatoare, motoare, pompe, ţevi. La popotă – nişte nu ştiu cine aplecaţi deasupra tabelelor şi instrumentelor – pesemne, trimişii Biroului Ştiinţific. Şi alături de ei – Constructorul Secund cu cei doi adjuncţi ai săi.

Toţi trei sunt cu capetele vârâte între umeri, ca nişte broaşte ţestoase, chipurile le sunt pământii, tomnatice, fără raze.

— Ei, ce-i? am întrebat.

— Aşa… Cam sinistru… a zâmbit cenuşiu, fără raze, unul. Poate va trebui să aterizăm cine ştie unde. Şi în general – nu se ştie…

Nu puteam suporta să-i privesc – cei pe care eu, chiar cu mâinile astea ale mele, peste un ceas îi voi arunca pentru totdeauna afară din cifrele confortabile ale Tablelor Orare, îi voi smulge pentru totdeauna de la sânul matern al Statului Unic. Ei mi-au amintit de figurile tragice din Cei trei liberţi – povestea lor o cunoaşte la noi orice şcolar. Este povestea despre trei numere care, cu titlu de experienţă, au fost scutite de muncă timp de o lună: fă ce vrei, du-te unde vrei⁷. Nenorociţii se tot învârteau pe lângă obişnuitul lor loc de muncă şi aruncau priviri flămânde în interior; se opreau în pieţele publice – şi executau ore în şir acele mişcări care, într-o perioadă determinată a zilei, deveniseră o necesitate a organismului lor: tăiau şi strunjeau aerul, cu ciocane nevăzute ciocăneau, bocăneau în lingouri nevăzute. Şi, în cele din urmă, în a zecea zi n-au mai putut rezista: ţinându-se de mâini, au intrat în apă şi în sunetele Marşului s-au cufundat tot mai adânc, până când apa le-a curmat chinurile…

Repet: îmi venea greu să-i privesc, mă grăbeam să plec.

— Mă duc doar să mai verific în sala maşinilor, le-am spus, şi după aceea – pornim.

Mă tot întrebau diverse – ce voltaj să ia pentru explozia de pornire, de cât balast de apă e nevoie în cisterna de alimentare. Parcă aveam în mine un gramofon: acesta răspundea la toate întrebările, repede şi precis, în timp ce eu, fără să mă opresc – în interiorul meu, eram preocupat de ale mele.

Şi deodată, într-un culoar îngust – ceva mi-a nimerit acolo, în interior – şi din acel moment, de fapt, a început.

În culoarul îngust fluturau pe lângă mine unife cenuşii, chipuri cenuşii, iar printre ele timp de o clipă unul: părul tras jos pe frunte, privirea pe sub sprâncene – era acela. Am înţeles: ei sunt aici, şi n-am cum să scap de toate astea, şi au mai rămas doar nişte minute – câteva zeci de minute… În tot corpul, un tremur mărunt, molecular (care nu va mai înceta până la sfârşit) – de parcă s-ar fi pus un motor uriaş, în timp ce clădirea trupului meu este mult prea uşoară, şi uite – toate zidurile, toţi pereţii despărţitori, toate cablurile, grinzile, focurile – totul tremură…

Încă nu ştiu dacă ea e aici. Acum însă nu mai e timp – au trimis după mine, să urc mai repede sus, în cabina de comandă: e timpul să pornim… Încotro?

Chipuri cenuşii, fără raze. Jos, pe apă, vene albastre încordate. Straturi de cer grele, de fontă. Şi tot aşa de greu, parc-ar fi de fontă, îmi vine să ridic mâna, să iau receptorul telefonului de comandă.

— În sus – 45°!

O explozie surdă – o zguduire – un munte turbat de apă alb-verde la pupă – puntea de sub picioare pleacă – moale, elastică – şi toate au rămas jos, întreaga viaţă, pentru totdeauna… Pentru o secundă – căzând tot mai adânc în nu ştiu ce pâlnie, totul în jur suferea un proces de comprimare – desenul albastru-glacial, în relief, al oraşului, globuleţele cupolelor, solitarul deget de plumb al turnului cu acumulatori. Apoi – deodată, o perdea de nori vătuiţi – o străpungem – şi soare, cer albastru. Secunde, minute, mile – albastrul devine repede solid, se umple de întuneric, de picături de sudoare rece, argintie, apar stelele…

Şi iată – o noapte înfricoşătoare, de o strălucire insuportabilă, neagră, înstelată, însorită. Ca şi cum aţi fi asurzit brusc: mai vedeţi cum urlă trompetele, însă doar le vedeţi: trompetele sunt mute, s-a aşternut tăcerea. Aşa era soarele – mut.

Era firesc, nici nu trebuia să ne aşteptăm la altceva. Ieşisem din atmosfera terestră. Dar toate s-au petrecut parcă prea repede, ne-au luat pe nepregătite – toţi în jur au fost cuprinşi de teamă, au amuţit. Cât despre mine – am avut impresia că e chiar mai lesne sub acest soare, fantastic, mut: ca şi cum eu, chircindu-mă pentru ultima oară, am depăşit deja pragul inevitabil – şi trupul meu e undeva acolo, jos, iar eu gonesc într-o lume nouă, în care totul chiar trebuie să fie diferit, de-a-ndoasele…

— Ţine aşa, am strigat eu în maşină – sau nu eu, ci acel gramofon din mine – şi cu o mână mecanică, articulată, gramofonul i-a întins Constructorului Secund pâlnia de comandă. Iar eu, îmbrăcat tot în cel mai fin tremur, un tremur molecular, pe care îl auzeam doar eu – am pornit grăbit în jos, să caut…

Uşa ce dă în popotă e chiar aceea: peste o oră ea va zdrăngăni greu, se va încuia… Lângă uşă – un ins pe care nu-l cunosc, scund, cu o figură cum sunt sute şi mii ce se pierd în mulţime, şi numai braţele sunt neobişnuit de lungi, până la genunchi: de parcă din greşeală au fost luate în grabă dintr-un alt set uman. Un braţ lung s-a întins, a barat drumul:

— Încotro?

E clar: el nu ştie că eu ştiu tot. Fie – poate că aşa trebuie. De sus, îi spun intenţionat dur:

— Sunt constructorul Integralului. Şi eu conduc încercările. Aţi înţeles?

Braţul s-a făcut nevăzut.

Popota. Plecate peste instrumente, peste hărţi – capete năpădite de păr sur – şi capete galbene, chelboase, coapte. Îi strâng pe toţi în pumn – dintr-o privire – şi înapoi, pe coridor, pe scară, jos, în sala maşinilor. Acolo – dogoare şi uruit de la ţevile încinse de pe urma exploziilor, manivele strălucitoare se înalţă, se coboară, într-un joc turbat, ameţitor, cuprinse de un tremur abia vizibil, care nu înceta nici o clipă – –

Şi uite – în sfârşit – lângă tahometru – el, cu fruntea trasă jos, deasupra carnetului de însemnări…

— Ascultaţi… (e zgomot mare: trebuie să ţipi chiar în ureche). Ea e aici? Unde e?

În umbră – de sub sprâncene – un zâmbet:

— Ea? Acolo. La radio-telefoane…

Mă reped într-acolo. În cabină, trei inşi. Toţi trei au căşti acustice cu aripi. Şi ea pare cu un cap mai înaltă ca de obicei, înaripată, strălucitoare, zburătoare – ca vechile valkirii, şi pare că uriaşele scântei albastre sus, pe săgeata de radio – emană de la ea, şi tot de la ea, aici – un miros uşor, de fulgere, de ozon.

— Să vină cineva… uite, dumneata… m-am adresat ei, gâfâind (pentru că alergasem). Trebuie să transmit jos, pe Pământ, la hala de construcţie… Să mergem, am să dictez…

Lângă încăperea de radio-telefoane, o cabină minusculă cât o cutiuţă. La masă, alături. Am găsit mâna ei, i-am strâns-o cu putere.

— Şi acum? Ce va fi?

— Nu ştiu. Înţelegi cât e de minunat: fără să ştii – să zbori – indiferent unde… Şi uite, mai e puţin pân-la 12 – şi nu se ştie ce va fi? Şi la noapte… unde vom fi noi doi la noapte? Poate – pe iarbă, pe frunze uscate…

Ea emană scântei albastre şi miroase a fulgere, şi tremurul din mine este şi mai accelerat.

— Notaţi, îi spun cu glas tare şi gâfâi în continuare (pentru că alergasem). Ora: 11.30. Viteza: 6800…

Ea – de sub casca înaripată, încet, fără a-şi ridica privirea de la hârtie:

— … Aseară a venit la mine cu biletul de la tine… Ştiu – ştiu tot: taci. Dar copilul e al tău – nu? Şi am trimis-o – acum e acolo, după zid. Va trăi…

Sunt din nou în cabina de comandă. Din nou – o noapte halucinantă, cu cer negru înstelat şi cu soare orbitor; acul ceasului din perete şchioapătă încet de pe un minut pe altul; şi totul îmi apare ca în ceaţă, învăluit într-un tremur foarte fin, abia vizibil (doar pentru mine).

Nu ştiu de ce mi s-a părut: toate astea mai bine s-ar petrece nu aici, ci undeva mai jos, mai aproape de Pământ.

— Stop, am strigat spre maşină.

Zborul continuă încă – în virtutea inerţiei – dar e mai lent, tot mai lent. Acum Integralul s-a prins de un firicel de o secundă, o clipă a rămas suspendat fără mişcare, apoi firicelul s-a rupt – şi Integralul, ca o piatră, a pornit în jos – tot mai repede. Aşa, în tăcere, minute, zeci de minute – se aude pulsul – în faţa ochilor minutarul e tot mai aproape de 12. Şi îmi apare limpede: piatra sunt eu, I este pământul, iar eu sunt o piatră aruncată de cineva – şi piatra simte o nevoie imperioasă să cadă, să se lovească de pământ, să se facă ţăndări… Dar dacă… – jos, norii au şi format un strat albastru şi dur de fum… – dar dacă…

Dar gramofonul din mine – articulat, precis, a luat pâlnia, a ordonat „viteză mică“ – piatra şi-a curmat căderea. Acum pufnesc obosit doar patru lăstare de jos – două din pupă şi două din bot – numai pentru a paraliza greutatea Integralului, şi Integralul, vibrând uşor, s-a oprit în văzduh, stabil de parcă era ancorat, cam la un kilometru distanţă de Pământ.

Toţi au năvălit pe punte (acum e 12, sună pentru masă) şi, aplecaţi peste platbordul de sticlă, înghiţeau în grabă, pe nerăsuflate, lumea necunoscută, transzidală – aflată acolo, jos. Chihlimbariu, verde, albastru: pădurea autumnală, luncile, lacul. La marginea farfurioarei albastre – nişte ruine galbene, osoase, un deget galben şi uscat apare ridicat într-un gest de ameninţare – pesemne, turnul unei biserici antice, care a rezistat ca prin minune.

— Priviţi, priviţi! Acolo – mai la dreapta!

Acolo – peste deşertul verde – ca o umbră maronie zbura nu ştiu ce pată rapidă. Aveam în mână binoclul, mecanic l-am dus la ochi: pân-la piept în iarbă, cu cozile-n vânt, trecea în galop o herghelie de cai maronii, iar pe spinările cailor ăia, murgi, albi, negri ca pana corbului…

În spatele meu:

— Iar eu vă spun: am văzut – un chip.

— Lăsaţi astea! Povestiţi-le altora!

— Uitaţi, luaţi binoclul…

Dar între timp dispăruseră. Un deşert verde fără sfârşit…

Şi în deşert – acoperindu-l total, acoperindu-mă şi pe mine şi pe toţi – tremuratul strident al soneriei: masa, peste un minut va fi ora 12.

O lume răzleţită în frânturi disparate, instantanee. Pe trepte a zăngănit ecusonul de aur al nu ştiu cui – dar mie îmi este indiferent: acum îl aud cum a trosnit sub tocul meu. Un glas: „Iar eu vă spun – un chip“. Un pătrat întunecat: e deschisă uşa spre popotă. Nişte dinţi strânşi, albi, ascuţiţi, zâmbitori…

Şi iată, în momentul când, infinit de încet, fără a respira de la o lovitură la alta, ceasul a început să bată, şi rândurile din faţă s-au şi pus în mişcare – pătratul uşii a fost deodată tăiat de două braţe nefiresc de lungi, pe care le ştiam:

— Staţi!

În palmă mi s-au înfipt nişte degete – este I, se află alături de mine:

— Cine e? îl cunoşti?

— Păi… păi nu e…

El – cocoţat pe umeri. Deasupra sutelor de chipuri – chipul lui, ca atâtea sute şi mii de chipuri, şi totuşi unic între toţi:

— În numele Păzitorilor… Mă adresez vouă – cei cărora mă adresez mă aud, fiecare din ei mă aude – vouă vă spun: noi ştim tot. Încă nu vă cunoaştem numerele – dar ştim tot. Integralul nu va fi al vostru! Proba va fi efectuată până la sfârşit, iar voi – voi nu veţi îndrăzni acum să faceţi nici o mişcare – voi, cu mâinile voastre, veţi face asta. Iar după aceea… De fapt, am terminat…

Tăcere. Dalele de sticlă de sub picioare sunt moi, ca de vată, şi picioarele mele sunt la fel. Alături – zâmbetul ei e alb de tot, scântei turbate, albastre. Printre dinţi – spre mine:

— Aşa, deci dumneata? Dumneata „ţi-ai îndeplinit datoria“? Aşadar…

Mâna s-a smuls din mâinile mele, casca valkiriană, mânios-înaripată, este undeva, departe, în faţă. Sunt singur; încremenit în tăcere, ca toată lumea, mă îndrept spre popotă…

— „Dar nu eu – nu eu! N-am vorbit cu nimeni despre asta, n-am împărtăşit nimănui în afară de paginile astea albe, mute…“

În interiorul meu – neauzit, disperat, tare – îi strigam toate astea Ea şedea vizavi, de partea cealaltă a mesei – şi nu m-a atins nici măcar cu o privire. Alături de ea – o chelie galbenă-coaptă. Aud (vorbeşte I):

— „Nobleţe“? Dar, dragă profesore, simpla analiză fiziologică a acestui cuvânt demonstrează că este o prejudecată, o rămăşiţă din epocile antice, feudale. Iar noi…

Simţeam că pălesc şi că, uite, acum toţi vor băga de seamă… Dar gramofonul din mine executa cele 50 de mişcări de masticaţie stabilite pentru fiecare îmbucătură, m-am închis în mine, ca într-o casă netransparentă din vechime – am baricadat uşa cu pietre, am camuflat ferestrele…

Apoi – ţin în mână pâlnia de comandă, şi zbor – cu inima prinsă de o ultimă şi glacială tristeţe – prin nori în noaptea glacială, înstelat-însorită. Minute, ore. Şi, pesemne, în tot acest timp, în mine funcţionează febril, în plină viteză, motorul logic, pe care nici eu nu-l aud. Pentru că deodată, într-un anume punct al spaţiului albastru, masa mea de scris, plecaţi peste ea – obrajii ca branhiile ale lui IU, foaia de hârtie uitată din însemnările mele. E clar: nimeni în afară de ea – e clar…

Vai, de aş ajunge, de aş putea ajunge la radio… Căşti înaripate, miros de fulgere albastre… Ţin minte că-i spuneam ceva cu voce tare, şi ţin minte că ea – privind prin mine, de parcă eram din sticlă – de departe:

— Sunt ocupată: recepţionez de jos. Dictaţi-i ei…

În minuscula cabină-cutiuţă, după o gândire de un minut, am dictat ferm:

— Ora – 14.40. În jos! Opriţi motoarele. S-a terminat.

Cabina de comandă. Inima mecanică a Integralului a fost oprită, cădem, şi inima mea – nu izbuteşte să ţină ritmul căderii, rămâne în urmă, se ridică tot mai sus către gâtlej. Norii – şi apoi la mare distanţă o pată verde – tot mai verde, tot mai bine conturată – vine asupra noastră ca un vârtej – se apropie sfârşitul – –

Chipul schimonosit, de faianţă albă, al Constructorului Secund. El, probabil, m-a îmbrâncit cu toată puterea, m-am lovit de ceva cu capul şi, în cădere, privirile mi s-au întunecat – am auzit ca prin ceaţă:

— Timonieri – viteză maximă!

Un salt brusc în sus… Nu-mi mai amintesc nimic.

Însemnarea a 35-a.

Conspect:

În cerc. Morcovul. Crima

N-am dormit toată noaptea. Toată noaptea – despre un singur lucru… După cele întâmplate ieri, capul îmi este strâns în bandaje. De fapt, nu sunt bandaje, e un cerc; un cerc necruţător, din oţel de sticlă, e prins în nituri de capul meu, şi eu sunt mereu în acelaşi cerc ferecat: s-o omor pe IU. S-o omor pe IU, după care să mă duc la aia şi să-i spun: „Acum mă crezi?“. E scârbos să omori, e cumva murdar, primitiv, să-i crăpi cuiva capul cu un obiect – îţi dă o senzaţie ciudată de ceva respingător de dulce în gură, şi nu sunt în stare să înghit saliva, o scuip tot timpul în batistă, gura mi-e uscată.

Aveam în dulap o tijă grea de piston, care plesnise după ce a fost turnată (trebuia să analizez la microscop structura rupturii). Am făcut un sul cu însemnările mele (să mă citească în întregime – până la ultima literă), am băgat înăuntru bucata de piston şi am pornit spre scară. Scara era fără sfârşit, treptele – scârbos de alunecoase, lichide, tot timpul a trebuit să-mi şterg gura cu batista…

Iată-mă jos. Inima mi s-a prăbuşit. M-am oprit, am scos pistonul – către măsuţa de control

Dar IU nu era acolo: o scândură de gheaţă, goală. Mi-am adus aminte: pentru astăzi – toate lucrările au fost contramandate; toată lumea trebuie să meargă la Operaţie, şi deci: nu are de ce, nu are pe cine să noteze aici…

În stradă. E vânt. Cerul e din dale de fontă ce gonesc în viteză. Şi aşa cum s-a întâmplat la un moment dat ieri: întreaga lume este fărâmiţată în bucăţele separate, ascuţite, de sine stătătoare, şi fiecare din ele, în căderea sa vertiginoasă, se opreşte pentru o secundă, suspendată în faţa mea în aer – şi se evaporă fără urmă.

Ca şi cum literele negre şi precise de pe această pagină s-ar fi mişcat deodată din loc, s-ar fi risipit înfricoşate care încotro – şi nici un cuvânt, un total nonsens: pug – scac – ţac – în stradă – o mulţime la fel de risipită, fără rânduri – drept înainte, înapoi, în diagonală, de-a curmezişul.

Şi nu mai e nimeni. Şi pentru o clipă, goana nebună a încremenit: acolo, la etajul întâi, în colivia de sticlă suspendată în aer – un bărbat şi o femeie – un sărut, în picioare – ea cu tot trupul s-a frânt înapoi. Este pentru totdeauna, pentru ultima oară…

Undeva la un colţ – o tufă mişcătoare şi ţepoasă de capete. Deasupra capetelor – separat, în aer – un steag, cuvintele: „Jos Maşinile! Jos Operaţia!“. Şi separat (de mine) – eu, cu un gând de-o clipă: „Să fie oare fiecine chinuit de o durere ce nu poate fi smulsă din lăuntru decât odată cu inima, şi fiecare să aibă trebuinţă de a îndeplini ceva înainte de – –. Şi pentru o secundă, în întreaga lume nu există nimic în afară de mâna de fiară (a mea), ţinând pachetul greu ca fonta…

Acum – băieţandrul: avântat tot înainte, sub buza de jos – o umbră. Buza de jos e răsfrântă ca manşeta unei mâneci îndoite – toată faţa e răsfrântă – el urlă de plâns – şi fuge scăpărându-i călcâiele, încercând să scape de cineva – e urmărit de un tropot…

De la băieţandru: „Da, IU trebuie să fie acum la şcoală, trebuie mai repede“. Am pornit în viteză spre cea mai apropiată intrare a trenului subteran.

În uşă, cineva din fugă:

— Nu circulă! Trenurile nu circulă astăzi! Acolo –

Am coborât. Acolo – aiureală totală. Sori de cristal strălucitor cu muchii şlefuite. Platforma bătătorită strâns csi capete. Un tren încremenit, pustiu.

În linişte – un glas. N-o văd, dar ştiu, cunosc acest glas elastic, flexibil ca biciul, şfichiuitor – şi undeva triunghiul ascuţit al sprâncenelor avântate spre tâmple… Am strigat:

— Lăsaţi-mă! Lăsaţi-mă să ajung acolo! Trebuie să –

Dar cineva m-a prins în cleşte – de mâini, de umeri, m-a ţintuit. Şi în mijlocul tăcerii – glasul:

— … Nu: fugiţi sus! Acolo vă vor vindeca, acolo vi se va servi pe săturate aluat de fericire, şi voi, sătui, veţi moţăi în linişte sforăind organizat, în tact – oare nu auziţi această măreaţă simfonie a sforăitului? Caraghioşilor: vor să vă elibereze de semnele de întrebare, care se încolăcesc ca nişte viermi, care rod chinuitor, ca viermii. Iar voi staţi aici şi ascultaţi ce vă spun eu. Grăbiţi-vă – sus – la Marea Operaţie! Ce vă pasă că am să rămân aici singură? Ce vă priveşte – dacă nu doresc ca pentru mine să dorească alţii, vreau să doresc eu însămi – dacă vreau imposibilul…

Alt glas – lent, greu:

— Aşa! Imposibilul? Asta înseamnă – – asta înseamnă să alergăm după fanteziile tale stupide, iar ei să ne bălăbăne pe sub nas cozile lor? Nu: noi îi vom prinde de coadă, îi vom strivi, după care…

— După care – o să înghiţiţi, o să vă puneţi pe sforăit – şi va fi nevoie de o nouă coadă sub nas. Se spune că cei vechi aveau un animal, măgarul. Ca să-l silească să meargă tot înainte, tot înainte – în faţa botului animalului legau de hulubă un morcov, în aşa fel ca animalul să nu-l poată apuca. Şi dacă îl apuca – şi-l mânca…

Deodată cleştele a slăbit strânsoarea, m-am aruncat spre mijloc, unde vorbea ea – şi în aceeaşi clipă totul s-a învălmăşit, s-a înghesuit – din spate ţipăt: „Ăia vin încoace, vin încoace!“. Lumina a săltat, s-a stins – cineva a tăiat cablul – şi avalanşă, ţipete, horcăieli, capete, degete…

Nu ştiu cât timp ne-am rostogolit aşa prin conducta subterană. În sfârşit: trepte – penumbră – tot mai multă lumină – şi suntem din nou afară, în stradă, ne răspândim în evantai, care încotro…

Şi iată-mă singur. Vânt, un amurg cenuşiu, jos, chiar deasupra capului. Pe sticla udă a trotuarului – foarte adânc – apar răsturnate lumini, ziduri, siluete înaintând cu picioarele în sus. Şi pachetul nemaipomenit de greu din mână – mă trage în adânc, la fund.

Nici acum IU nu era la măsuţă, şi camera ei era pustie, întunecată.

Am urcat la mine, am aprins lumina. Strânse dur în cerc, tâmplele îmi băteau, umblam prin cameră – ferecat în aceeaşi arie: masa, pe masă pachetul alb, patul, uşa, masa, pachetul alb… În camera din stângă storurile sunt lăsate. În dreapta: o chelie ţuguiată aplecată peste carte, şi o frunte – o uriaşă parabolă galbenă. Ridurile de pe frunte – un şir de rânduri galbene, indescifrabile. Uneori privirile noastre se întâlnesc – şi atunci simt: rândurile astea galbene sunt despre mine.

S-a petrecut la 21 fix. A venit IU – din proprie iniţiativă. Mi-a rămas clar în minte doar un lucru: respiram atât de zgomotos, încât auzeam cum respir, şi tot vroiam să fie mai încet – şi nu reuşeam.

S-a aşezat, şi-a îndreptat unifa pe genunchi. Branhiile trandafiriu-cafenii se zbăteau.

— Vai, dragule – deci este adevărat, eşti rănit? De cum am auzit – îndată…

Tija e în faţa mea pe masă. Am sărit de pe scaun, respirând şi mai zgomotos. Ea a auzit, s-a oprit la jumătatea cuvântului, nu ştiu de ce s-a ridicat în picioare. Vedeam deja locul de pe capul ei, în gură – o salivă greţos de dulce… o batistă, dar n-am batistă – am scuipat pe podea.

Ăla de dincolo de peretele din dreapta – ridurile galbene aţintite fix – despre mine. Nu trebuie ca el să vadă, este şi mai scârbos – dacă el se va uita… Am apăsat pe buton – chiar dacă n-am nici un drept, acum nu mai contează – storurile au căzut.

Se vede că ea a simţit, a înţeles, s-a repezit spre uşă.

Dar i-am luat-o înainte – şi respirând zgomotos, fără a lăsa o clipă din ochi locul acela de pe cap…

— Ai… ai înnebunit! Să nu îndrăzneşti… – s-a dat înapoi cu spatele – s-a aşezat, mai exact a căzut pe pat – tremurând toată, şi-a pus mâinile, palmă lângă palmă, între genunchi. Încordat ca un arc, ţintuind-o locului cu ochii, ca şi pân-acum, am întins într-un gest lent mâna către masă – se mişca doar o singură mână – am apucat tija.

— Te implor… O zi – doar o singură zi! Mâine – chiar mâine – mă duc şi aranjez totul…

Ce tot spune? Am ridicat mâna – –

Şi eu consider că am omorât-o. Da, cititorii mei necunoscuţi, aveţi tot dreptul să mă numiţi ucigaş. Ştiu că i-aş fi dat cu tija în cap, dacă ea n-ar fi strigat:

— Pentru numele… pentru numele… Sunt de acord… imediat…

Cu mâini tremurânde a smuls de pe ea unifa – trupul amplu, galben, flasc s-a rostogolit pe pat… Şi abia acum am înţeles: ea crezuse că storurile sunt pentru – că eu vreau…

A fost ceva atât de neaşteptat, atât de stupid, încât am izbucnit în hohote. Şi în aceeaşi clipă arcul strâns răsucit din mine a plesnit, mâna a slăbit, tija a căzut cu zgomot jos. Aici am văzut din proprie experienţă că râsul este arma cea mai cumplită: prin râs poţi omorî orice – chiar şi omorul.

Şedeam la masă şi râdeam – un râs disperat, ultim – şi nu vedeam nici o ieşire din această situaţie tembelă. Nu ştiu care ar fi fost finalul, dacă totul ar fi evoluat pe cale firească – dar aici a intervenit o componentă nouă, exterioară: a sunat telefonul.

M-am repezit, am apucat receptorul: poate e ea? şi în receptor un glas necunoscut:

— Imediat.

Un zumzăit chinuitor, fără sfârşit. De departe – paşi grei, tot mai aproape, tot mai răsunător, ca nişte lovituri de fontă – şi…

— D-503? Uhu… Îţi vorbeşte Binefăcătorul. Vino imediat la mine!

Pac – receptorul a fost pus în furcă – pac.

IU continua să stea întinsă pe pat, cu ochii închişi, branhiile desfăcute larg în zâmbet. Am apucat de jos rochia ei, am trântit-o pe ea – printre dinţi:

— Ei! Mai repede – mai repede!

S-a săltat în cot, sânii s-au pleoştit într-o parte, ochii rotunzi, s-a îngălbenit toată ca ceara.

— Cum adică?

— Aşa. Dar îmbracă-te odată!

Ea – s-a strâns ghem, şi-a înfipt degetele în rochie, glasul gâtuit.

— Întoarce-te cu spatele…

M-am întors, m-am sprijinit cu fruntea în sticlă. Pe oglinda neagră şi udă tremurau lumini, siluete, scântei. Nu: sunt eu, asta e în mine… Pentru că mă cheamă El? Să fi aflat deja despre ea, despre mine, despre tot?

IU s-a îmbrăcat, stă lângă uşă. Doi paşi spre ea – i-am strâns mâinile aşa, de parcă anume din mâinile ei voi stoarce acum picătură cu picătură ceea ce îmi trebuie:

— Ascultă… Numele ei – dumneata ştii la cine mă refer – ai numit-o? Nu? Dar să-mi spui adevărul – trebuie să ştiu… Îmi este indiferent – dar vreau adevărul…

— Nu.

— Nu? Dar de ce – din moment ce te-ai dus acolo şi ai anunţat…

Buza de jos i s-a răsfrânt brusc, ca la băieţandrul acela – şi din obraji, pe obraji picături…

— Pentru că… mi-a fost teamă că dacă ea… că pentru asta… dumneata… ai înceta să mă iu… O, nu pot – n-aş fi putut!

Am înţeles: IU spunea adevărul. Un adevăr stupid, ridicol, omenesc! Am deschis uşa.

Însemnarea a 36-a.

Conspect:

Pagini goale. Dumnezeul creştin. Despre mama mea

Aici e ceva ciudat – în capul meu e ca o pagină goală, fără nici o însemnare: cum m-am dus acolo, cum am aşteptat (ştiu că am aşteptat) – nu-mi amintesc nimic, nici un sunet, nici un chip, nici un gest. De parcă ar fi fost tăiate toate firele de legătură dintre mine şi lume.

Mi-am revenit – când stăteam deja în faţa Lui şi-mi era teamă să ridic ochii: vedeam doar mâinile Lui, mâini uriaşe, de fontă, aşezate pe genunchi. Aceste mâini îl apăsau şi pe El, îi îndoiau genunchii. El îşi mişca încet degetele. Chipul – undeva sus, în ceaţă, şi parcă numai pentru că glasul Lui ajungea la mine de la o asemenea înălţime – acest glas nu bubuia ca un tunet, nu mă asurzea, ci semăna totuşi cu un glas omenesc obişnuit.

— Aşadar – şi dumneata? Dumneata – Constructorul Integralului? Dumneata – căruia îi fusese dat să devină cel mai mare conchistador. Dumneata – un nume care trebuia să deschidă un nou şi strălucit capitol din istoria Statului Unic… Dumneata?

Sângele mi-a năvălit în cap, în obraji – iarăşi o pagină albă: numai în tâmple – pulsul, şi sus un glas răsunător, dar nici un cuvânt. Doar atunci când a tăcut, mi-am revenit şi am văzut: mâna a pornit încet, greu, de parcă avea o sută de puduri, m-a fixat cu degetul.

— Ei? De ce taci? E sau nu e aşa? Un călău?

— Aşa e, am răspuns cu umilinţă. După care am auzit clar fiece cuvânt rostit de El.

— Aşa? Dumneata crezi că mă tem de acest cuvânt? Dar ai încercat vreodată să-i rupi învelişul şi să vezi ce e înăuntru? Am să-ţi arăt imediat. Adu-ţi aminte: colina albastră, crucea, mulţimea. Unii – sus, stropiţi de sânge, bat în cuie trupul pe cruce; alţii – jos, stropiţi de lacrimi, privesc. Nu crezi oare că rolul celor de sus este cel mai greu, cel mai important. Păi să nu fi fost ei, s-ar mai fi montat toată această măreaţă tragedie? Ei au fost fluieraţi de mulţimea obscură: dar pentru asta autorul tragediei – Dumnezeu – ar trebui să-i răsplătească şi mai generos. Dar însuşi Dumnezeul creştin, cel mai milostiv, care îi arde lent în focul gheenei pe toţi cei nesupuşi – oare el nu este un călău? Şi oare cei arşi pe rug de către creştini sunt mai puţini la număr decât creştinii arşi? Şi totuşi – trebuie să înţelegi, totuşi acest Dumnezeu a fost slăvit secole de-a rândul ca Dumnezeu al iubirii. E o absurditate? Nu, dimpotrivă: un brevet scris cu sânge pentru înţelepciunea inextirpabilă a omului. Chiar şi atunci – sălbatic, lăţos – el înţelegea: dragostea adevărată, algebrică faţă de omenire – este neapărat inumană, şi un semn obligatoriu al adevărului este cruzimea lui. După cum un caracter obligatoriu al focului este că focul mistuie. Arată-mi un foc care nu mistuie? Ei – demonstrează, vino cu contraargumente!

Cum puteam să-l contrazic? Cum puteam să-l contrazic, dacă (până mai ieri) erau chiar gândurile mele – doar că niciodată nu m-am priceput să le îmbrac într-o armură atât de strălucitoare, perfect închegată. Tăceam…

— Dacă asta înseamnă că eşti de acord cu mine – atunci hai să discutăm ca oamenii în toată firea, când copiii s-au dus la culcare: totul până la capăt. Întreb: pentru ce s-au rugat oamenii – chiar din scutece – ce au visat, pentru ce s-au chinuit? Pentru ca cineva să le spună o dată pentru totdeauna ce este fericirea – după care să-i ferece cu lanţul de această fericire. Ce altceva facem noi acum, dacă nu asta? Anticul vis al paradisului… Adu-ţi aminte: în paradis nu se mai cunosc dorinţe, nu se cunoaşte mila, nu se cunoaşte iubirea – acolo toţi sunt fericiţi, cu imaginaţia operată (tocmai de aceea sunt fericiţi) – îngeri, robii lui Dumnezeu… Şi uite, în momentul când am reuşit să ajungem acest vis, când l-am apucat uite aşa (– mâna Lui s-a strâns: dacă ar fi avut în mână o piatră – din piatră ar fi ţâşnit zeamă), când nu ne mai rămăsese decât să jupuim captura şi s-o tăiem în bucăţi – în acest moment dumneata – dumneata…

Bubuitul de fontă s-a întrerupt brusc. Eu – roşu tot, ca o piesă brută pe nicovală sub loviturile grele ale ciocanului. Ciocanul s-a oprit în tăcere sus, şi să aştepţi – este şi mai… Înfricoşă…

Deodată:

— Câţi ani ai?

— Treizeci şi doi.

— Dar eşti naiv taman pe din două – ca la şaisprezece ani! Ascultă: chiar nu ţi-a trecut nici o singură dată prin cap că ei – nu cunoaştem încă numele lor, dar sunt convins, le vom afla de la dumneata – că ei aveau nevoie de dumneata numai şi numai pentru că eşti constructorul Integralului – numai şi numai pentru ca prin dumneata…

— Nu trebuie! Nu trebuie, am strigat eu.

…Ca şi cum te-ai feri cu mâinile şi ai striga asta către glonte: îţi mai stăruie în urechi ridicolul tău „nu trebuie“, iar glontele te-a şi străpuns şi tu te zvârcoleşti pe jos.

Asta e: Constructorul Integralului… Asta e… şi imediat: chipul lui IU, furios, cu branhiile roşu-cărămizii tremurând – în dimineaţa aceea, când ele amândouă, la mine în cameră…

Îmi amintesc foarte clar: am izbucnit în râs, mi-am ridicat privirile. În faţa mea şedea un om chel, chel ca Socrate, şi pe chelie – picături mărunte de năduşeală.

Cât e de simplu totul. Cât de măreţ în banalitatea sa şi simplu până la ridicol.

Râsul mă înăbuşea, zvâcnea din mine în vălătuci. Mi-am acoperit gura cu palma şi am fugit valvârtej afară.

Trepte, vânt, cioburi de lumini, de chipuri, umede, tremurânde, şi din fugă: „Nu! S-o văd! S-o mai văd o dată!“.

Aici – din nou o pagină albă, goală. Îmi amintesc doar ceva: picioarele. Nu oameni, ci anume picioarele: sute de picioare care tropotesc în dezordine, care cad de undeva de sus pe caldarâm, o ploaie grea de picioare. Şi nu ştiu ce cântec vesel, poznaş, şi un strigăt – către mine, pesemne: „Hei! Hei! Vin-aici, la noi!“.

Apoi – piaţa pustie, îndesată până sus cu vânt compact. În mijloc – un colos mat, greoi, ameninţător: Maşina Binefăcătorului. Şi de la ea – un fel de ecou în mine, parcă neaşteptat: o pernă de un alb orbitor; pe pernă, un cap răsturnat pe spate, cu ochii pe jumătate închişi; fâşia subţire a dinţilor, ascuţită, dulce… Şi toate astea apar cumva stupid, teribil de legate de Maşină – ştiu în ce fel, dar încă nu vreau să văd, nu vreau să rostesc cu glas tare – nu vreau, nu trebuie.

Am închis ochii, m-am aşezat pe treptele ce duc sus, la Maşină. Ploua, pesemne: aveam faţa udă. Undeva departe, surd – ţipete. Dar nimeni nu aude, nimeni nu aude cum ţip eu: salvaţi-mă de asta – salvaţi-mă!

Dacă aş fi avut o mamă – ca la cei vechi: întocmai – mama mea. Şi să nu fiu pentru ea Constructorul Integralului, şi nici numărul D–503, nici moleculă a Statului Unic, ci o simplă bucată omenească, o bucată din ea însăşi – călcată în picioare, strivită, aruncată… Şi să bat eu ori să fiu eu bătut în cuie – poate că e acelaşi lucru – pentru ca ea să audă ceea ce nu aude nimeni, pentru ca buzele ei bătrâneşti, năpădite de creţuri –

Însemnarea a 37-a.

Conspect:

Un infuzor. Sfârşitul lumii. Camera ei

Dimineaţa la cantină – vecinul din stângă mi-a şoptit înspăimântat:

— Dar mâncaţi odată! Lumea se uită la dumneavoastră!

Eu – din toate puterile – am zâmbit. Şi am simţit asta – ca o fisură pe faţă: zâmbesc, marginile fisurii se lărgesc tot mai mult – şi asta îmi pricinuieşte o durere tot mai mare…

Mai departe – aşa: abia am apucat să prind cubuleţul în furculiţă, că furculiţa a tremurat în mâna mea şi a zdrăngănit de farfurie – şi au tresărit, au zdrăngănit mesele, pereţii, vesela, aerul, şi afară – un vuiet rotund de fier, uriaş până-n ceruri – peste capete, peste clădiri – şi s-a stins în depărtare în cercuri abia vizibile, mărunte, ca pe apă.

Am văzut chipuri care au pălit, s-au decolorat într-o clipă, guri ce au încremenit în plin mers, furculiţe ce au îngheţat în aer.

După care totul s-a învălmăşit, a deraiat de pe şinele seculare, toţi au sărit de la locurile lor (fără a cânta imnul) – mestecând cum o fi, fără a respecta ritmul, ce mai era de mestecat, înecându-se, se agăţau unii de alţii: „Ce-i? Ce s-a întâmplat?“. Şi – cioburi răvăşite ale măreţei Maşini, atât de armonioasă cândva – s-au bulucit toţi în jos, către lifturi – pe scară – trepte – tropăit – frânturi de cuvinte – ca nişte petece de hârtie dintr-o scrisoare ruptă în bucăţi şi învârtejită de vânt…

Tot aşa dădeau năvală şi din toate clădirile învecinate, şi peste un minut bulevardul era ca o picătură de apă văzută la microscop: închişi în picătura sticlos-transparentă, infuzorii se agită dezorientaţi lateral, în sus, în jos.

— Aha – răsună o voce triumfătoare – în faţa mea o ceafă şi un deget aţintit spre cer – îmi amintesc foarte clar o unghie galben-rozalie şi în josul unghiei o semilună albă, ieşind parcă de după orizont. Şi asta ca o busolă: sute de ochi, urmărind acest deget, s-au îndreptat spre cer.

Acolo, încercând să scape de o urmărire necunoscută, goneau, se îndesau, săreau unii peste alţii norii – şi în culoarea norilor, aerourile întunecate ale Păzitorilor, cu ţevile atârnând ca nişte trompe negre – şi mai departe – acolo, la apus, ceva ce aducea a –

La început nimeni n-a înţeles ce era – nici măcar eu n-am înţeles, eu, care (din nefericire) eram în posesia mai multor date decât toţi ceilalţi. Era ca un roi uriaş de aerouri negre: undeva la o înălţime de neimaginat – puncte rapide, abia vizibile. Tot mai aproape: sus, picături răguşite, guturale – în sfârşit, păsări deasupra capetelor noastre. Au acoperit cerul cu triunghiuri ascuţite, negre, asurzitoare, care cădeau, furtuna le arunca în jos, ele aterizau pe cupole, pe acoperişuri, pe stâlpi, pe balcoane.

— Aha-a, ceafa triumfătoare s-a răsucit – l-am văzut pe cel ce privea pe sub sprâncene. Dar din cel dinainte nu mai rămăsese acum decât o oarecare denumire, ieşise cumva în întregime din aceste subsprâncene ale sale, şi pe faţa lui – lângă ochi, lângă buze – ca nişte smocuri de păr creşteau raze, el zâmbea.

— Înţelegeţi, mi-a strigat luptând cu şuierul vântului, al aripilor, cu croncănitul. Înţelegeţi: Zidul – Zidul a fost aruncat în aer. În-ţe-le-geţi?

În treacăt, undeva în plan depărtat, siluete ce se perindă o clipă – cu capul întins – fug în grabă înăuntru, în case. În mijlocul străzii – o avalanşă rapidă, şi totuşi parcă înceată (din cauza greutăţii), valul celor operaţi, care mărşăluiesc într-acolo – spre apus.

Smocuri păroase de raze lângă buze, lângă ochi. L-am apucat de mână:

— Ascultaţi: unde e ea – unde este I? Acolo, după Zid – sau… Am nevoie de ea – auziţi? Chiar acum, eu nu pot…

— E aici, mi-a strigat ameţit, vesel – dinţi galbeni, puternici… E aici, în oraş, acţionează. Oho – noi acţionăm!

Care – noi? Care – eu?

Pe lângă el – încă vreo cincizeci de inşi deopotrivă cu el – care au ieşit de sub frunţile lor întunecate, gălăgioşi, veseli, cu dinţi-i puternici. Înghiţind cu gurile deschise furtună, agitând în mâini electrocutoare, atât de paşnice şi inofensive în aparenţă (de unde or fi făcut rost de ele) – au pornit tot într-acolo, spre apus, după cei operaţi, dar dându-le ocol – prin bulevardul paralel 43…

Mă împiedicam de odgoanele tari, împletite din vânt, şi alergam spre ea. Pentru ce? Nu ştiu. Mă poticneam, străzi pustii, un oraş străin, sălbatic, larma păsărilor neîntreruptă, triumfătoare, sfârşitul lumii. Prin sticla pereţilor – în câteva case am văzut (mi s-a întipărit): numere de femei şi de bărbaţi se împreunau fără ruşine – fără să lase storurile, fără nici un fel de taloane, în plină zi…

Casa – casa ei. Uşa de intrare – vraişte, descumpănită. Jos, la măsuţa de control – nimeni. Liftul a înţepenit între etaje. Gâfâind, am zvâcnit glonţ în sus pe o scară fără sfârşit. Coridorul. În viteză – ca spiţele unei roţi – cifrele: 320, 326, 330… I-330, asta e!

Şi prin uşa de sticlă: în cameră, totul e răvăşit, încurcat, aruncat pe jos. În grabă a fost răsturnat un scaun – zace cu toate cele patru picioare în sus – ca o vită care a crăpat. Patul e depărtat de perete cumva stupid, pieziş. Pe jos – petale de taloane roz risipite, călcate în picioare.

M-am aplecat, am ridicat un talon, altul, al treilea: pe toate era trecut D-503 – pe toate eram eu – picături din mine, topit, revărsat peste margini. Şi asta era tot ce rămăsese…

Nu ştiu de ce, dar nu trebuia ca ele să fie aşa, pe jos, şi să se tot calce peste ele. Am mai luat o mână de taloane, le-am pus pe masă, le-am netezit cu grijă, m-am uitat la ele – şi… am izbucnit în râs.

Mai înainte n-am ştiut – acum ştiu, după cum ştiţi şi voi: râsul poate avea culori diferite. Nu este decât ecoul îndepărtat al exploziei din interiorul vostru: poate sunt rachete de sărbătoare – roşii, albastre, aurii, poate au sărit în sus frânturi de trup omenesc…

Pe taloane am zărit fugitiv un nume complet necunoscut pentru mine. Nu-mi amintesc cifrele – doar litera: F. Am măturat de pe masă pe podea toate taloanele, le-am călcat – m-am călcat pe mine – cu tocul uite-aşa, aşa – şi am ieşit…

Şedeam pe coridor, pe pervazul ferestrei de vizavi de uşă – tot aşteptam ceva, tâmp, îndelung. Dinspre stânga s-au auzit paşi târşâiţi. Un bătrân: faţa – ca un balon gol, zbârcit în cute – şi din spărtură se mai prelinge ceva transparent, se scurge lin în jos. Încet, confuz am înţeles: lacrimi. Şi numai după ce bătrânul s-a îndepărtat mult – mi-am dat seama şi l-am strigat:

— Ascultaţi – ascultaţi, nu ştiţi cumva: numărul I-330…

Bătrânul s-a întors, a dat cu înverşunare din mână şi a pornit şontâc mai departe…

Pe înserate m-am întors la mine acasă. La asfinţit, în fiecare secundă cerul se contracta în palide spasme albastre – şi de acolo răzbătea un vuiet surd, învăluit. Acoperişurile erau presărate de tăciuni negri, stinşi: păsările.

M-am întins pe pat – şi în aceeaşi clipă somnul s-a prăvălit asupra mea ca o fiară, m-a înăbuşit…

Însemnarea a 38-a.

Conspect:

(Nu ştiu care, poate, întregul conspect înseamnă doar un singur lucru: ţigara aruncată)

M-am trezit – lumină puternică, te dor ochii să te uiţi. Am strâns pleoapele. În cap – un fum albastru, înţepător, totul e în ceaţă. Şi prin ceaţă:

„Totuşi nu am aprins lumina – atunci cum…“

Am sărit în picioare – la masă, cu bărbia sprijinită în palmă, şedea I şi mă privea cu un zâmbet ironic…

Aceeaşi masă la care stau şi scriu acum. Au rămas în urmă cele zece-cincisprezece minute, răsucite crunt în arcul cel mai strâns. Iar mie mi se pare că abia-abia s-a închis uşa în urma ei, că mai pot s-o ajung, s-o apuc de mâini – şi poate că ea va izbucni în râs şi va spune…

I şedea la masă. M-am avântat spre ea.

Tu, tu! Am fost – ţi-am văzut camera – am crezut că tu – –

Dar la jumătate de drum m-am lovit de suliţele nemişcate ale genelor, m-am oprit. Mi-am adus aminte: tot aşa m-a privit atunci, în Integral. Şi uite, trebuie chiar acum, într-o secundă, să ştiu să-i spun tot – aşa încât să mă creadă – altfel niciodată nu…

— Ascultă, I – trebuie… trebuie să-ţi spun tot… Nu, nu, imediat – doar să beau puţină apă…

Gura mi-e uscată, parc-ar fi căptuşită cu sugativă, încercam să-mi torn apă – şi nu puteam: am pus paharul pe masă şi am apucat strâns, cu amândouă mâinile, carafa.

Acum am văzut: fumul albastru e de la ţigară. A dus ţigara la gură, a tras în piept, a înghiţit cu nesaţ fumul – aşa cum am înghiţit eu apa, şi a spus:

— Nu trebuie. Taci. Oricum – vezi şi tu: am venit totuşi. Acolo jos – sunt aşteptată. Şi tu vrei ca aceste ultime minute ale noastre…

A azvârlit jos ţigara, s-a aplecat toată pe spate, peste braţul fotoliului (acolo în perete e butonul, şi e greu să-l ajungi) – şi mi s-a întipărit în minte cum s-a clătinat fotoliul şi cum s-au desprins de la podea două picioare ale acestuia. Apoi storurile au căzut.

S-a apropiat, m-a îmbrăţişat strâns. Genunchii ei prin rochie – otravă lentă, dulce, caldă, care învăluie totul…

Şi deodată… Se întâmplă: te-ai cufundat cu totul într-un somn dulce şi cald – deodată simţi o înţepătură, tresari, şi din nou ochii sunt larg deschişi… Aşa şi acum: în camera ei, pe jos, taloanele roz călcate în picioare şi pe unul din ele: litera F şi nişte cifre… în mine ele s-au încleştat într-un ghem, şi nici acum n-aş putea spune ce sentiment a fost acela, dar am strâns-o aşa, încât a scos un ţipăt de durere…

Încă un minut – din cele zece-cincisprezece, pe perna orbitor de albă – capul dat pe spate, cu ochii pe jumătate închişi; dunga dulce, ascuţită, a dinţilor. Şi asta îmi aminteşte tot timpul, în mod obsedant, stupid, chinuitor, de ceva ce nu trebuie pomenit, ceva despre care nu trebuie acum. Şi o strâng tot mai duios, tot mai crunt – petele vinete de la degetele mele devin tot mai vii…

Mi-a spus (fără a deschide ochii – am remarcat asta):

— Am auzit că ieri ai fost la Binefăcător? E adevărat?

— Da, e adevărat.

Şi atunci ochii s-au deschis larg – şi mă uitam cu încântare cât de repede îi pălea, se ştergea, dispărea chipul: rămâneau doar ochii.

I-am povestit tot. Şi nu ştiu de ce… nu, nu e adevărat, ştiu – doar un singur lucru l-am trecut sub tăcere – ce mi-a spus El la sfârşit, că au nevoie de mine numai…

Treptat, ca o imagine fotografică la developare, a apărut chipul ei: obrajii, dunga albă a dinţilor, buzele. S-a ridicat, s-a apropiat de uşa cu oglindă a şifonierului.

Iarăşi mi-e gura uscată. Mi-am turnat apă în pahar, dar îmi era greaţă să beau – am pus paharul pe masă şi am întrebat:

— Pentru asta ai venit – pentru că aveai nevoie să afli?

Din oglindă spre mine – triunghiul ascuţit şi ironic al sprâncenelor, ridicate în sus, către tâmple. S-a întors ca să-mi spună ceva, dar n-a spus nimic.

Nu trebuie. Ştiu.

Să-mi iau rămas bun de la ea? Mi-am pus în mişcare picioarele – picioare străine, am atins scaunul – acesta a căzut răsturnat, mort, ca acolo, la ea în cameră. Avea buzele reci – cândva la fel de rece a fost duşumeaua – uite aici, în camera mea, lângă pat.

Iar după ce a plecat – m-am aşezat pe duşumea, m-am aplecat asupra ţigării pe care o aruncase –

Nu mai pot să scriu – nu mai vreau!

Însemnarea a 39-a.

Conspect:

Sfârşitul

Toate astea au fost ca ultimul grăunte de sare, aruncat într-o soluţie saturată: rapid, ghimpându-se, s-au ivit cristale, s-au închegat, s-au întărit. Şi îmi era clar; totul e hotărât – mâine dimineaţă voi face asta. Era totuna cu a mă ucide pe mine însumi – dar, poate, tocmai atunci voi învia. Pentru că nu poate învia decât ceea ce a fost ucis.

La asfinţit, secundă de secundă cerul se cutremura în spasme albastre. Îmi ardea şi-mi păcănea capul. Am stat aşa toată noaptea şi am adormit abia pe la şapte dimineaţa, când întunericul s-a mai retras, s-a risipit şi au apărut vederii acoperişurile pline de păsări…

M-am trezit: se făcuse ora zece (astăzi n-a sunat, pesemne). Pe masă – încă de ieri – paharul cu apă. Am înghiţit cu nesaţ apa şi am pornit în fugă: trebuia să fac totul mai repede, cât mai repede.

Cerul – pustiu, albastru, mâncat total de furtună. Colţurile ţepoase ale umbrelor, totul e decupat din văzduhul albastru de toamnă – subţire – ţi-e frică să te atingi: se va sparge, se va preface în praf de sticlă şi se va risipi. Aşa e în mine: n-am voie să mă gândesc, nu trebuie să mă gândesc, nu trebuie să mă gândesc, altfel – –

Şi nu mă gândeam, poate nici nu vedeam cu adevărat, ci doar înregistram. Uite pe caldarâm – au apărut de undeva nişte crenguţe, cu frunze verzi, chihlimbarii, zmeurii. Uite, sus – încrucişându-se, se zbuciumă păsări şi aerouri. Uite – capete, guri deschise, mâini ce agită crenguţe. Probabil că toate astea ţipă, croncănesc, zumzăie…

Apoi – străzi pustii, ca măturate de cine ştie ce ciumă, îmi amintesc: m-am poticnit de ceva insuportabil de moale, docil şi totuşi imobil. M-am aplecat: un cadavru. Era întins pe spate, cu picioarele îndoite şi desfăcute, ca o femeie. Chipul…

Am recunoscut buzele groase, negroide, care parcă şi acum aruncau stropi de râs. Strângând tare din ochi, îmi râdea drept în faţă. O secundă – am trecut peste el şi am pornit în fugă – pentru că nu mai puteam, trebuia să fac focul cât mai repede, altfel – simţeam asta – mă voi frânge, mă voi îndoi, ca o şină supraîncărcată…

Din fericire – mai erau doar vreo douăzeci de paşi, se vedea firma – Biroul Păzitorilor, cu litere de aur. M-am oprit în prag, am înghiţit aer, cât am putut – şi am intrat.

Înăuntru, pe culoar – într-un lanţ nesfârşit, ceafă în ceafă, stăteau numerele, cu foi de hârtie, cu caiete groase în mâini. Înaintau încet cu câte un pas, doi – şi se opreau iarăşi.

Am început să mă agit de-a lungul lanţului, capul meu alerga în galop, îi apucam de mâneci, îi imploram – aşa cum bolnavul roagă să i se dea mai repede ceva care, printr-un chin cumplit de o secundă, să curme dintr-odată totul.

O femeie – cordonul bine strâns peste unifă, cele două emisfere ale şezutului reliefate clar, şi ea le tot mişca într-o parte şi în alta, ca şi cum tocmai acolo îi erau aşezaţi ochii. A pufnit în râs la adresa mea:

— Îl doare burta! Conduceţi-l pân-la toaletă – uite-acolo, a doua uşă pe dreapta…

Şi toţi izbucnesc în râs pe seama mea: şi de la râsul acesta mi se pune ceva în gât, şi o să încep acum să ţip ori… ori…

Deodată, din spate, cineva m-a apucat de cot. M-am întors: urechi transparente, înaripate. Nu erau însă trandafirii, ca de obicei, erau stacojii: mărul lui Adam i se frământa – mai-mai să rupă învelişul subţire.

— Pentru ce sunteţi aici? m-a întrebat, înşurubându-se rapid în mine.

M-am agăţat de el, pur şi simplu:

— Haideţi mai repede – să mergem la dumneavoastră în cabinet… Trebuie să rezolv totul – chiar acum! E bine că tocmai dumneavoastră… Poate că e cumplit că tocmai dumneavoastră, dar e bine, e bine…

Şi el o cunoştea pe ea, şi asta îmi sporea chinul, dar, poate, va tresări şi el când va auzi, şi noi vom ucide împreună, nu voi fi singur în această ultimă secundă a mea…

Uşa s-a închis. Ţin minte: jos, sub uşă, s-a prins nu ştiu ce hârtiuţă şi a zgâriat podeaua în timp ce se închidea uşa, după care m-a acoperit, ca un capac, o linişte aparte, lipsită de aer. Dacă el ar fi rostit măcar un singur cuvânt – indiferent care – cuvântul cel mai insignifiant, aş fi mişcat totul din loc dintr-o dată. Dar el tăcea.

Şi, încordându-mă din răsputeri, încât am simţit că-mi vâjâie urechile, i-am spus (fără să-l privesc):

— Am impresia că întotdeauna am urât-o, chiar de la început. Am luptat… De fapt – nu, nu, să nu mă credeţi: am putut şi n-am vrut să mă salvez, am vrut să pier, asta îmi era cel mai scump… adică nu să pier, ci ca ea… Până şi acum – până şi acum, când ştiu tot… Dumneavoastră ştiţi, ştiţi că am fost chemat de către Binefăcător?

— Da, ştiu.

— Dar ceea ce mi-a spus El… Înţelegeţi-mă – e ca şi cum cineva ar smulge acum de sub dumneavoastră podeaua – şi dumneavoastră împreună cu tot ce e aici pe masă – cu hârtie, cerneală… cerneala se varsă şi se întinde o pată…

— Mai departe, mai departe! Şi grăbiţi-vă. Alţii aşteaptă la rând.

Şi atunci eu – înghiţindu-mi vorbele, încurcându-mă – i-am povestit tot ce a fost, tot ce am însemnat aici. Despre mine cel adevărat şi despre mine cel păros, şi ce mi-a spus ea atunci despre mâinile mele – întocmai, anume de la asta a şi început totul – şi cum atunci n-am vrut să-mi fac datoria, şi cum am căutat să mă mint pe mine, şi cum ea mi-a făcut rost de certificate false, şi cum am prins rugină zi după zi, şi despre coridoarele de la subsol, şi cum acolo – după Zid…

Toate astea – cu noduri absurde, în frânturi – mă înecam, nu-mi găseam cuvintele. Buzele strâmbe, dublu-arcuite, îmi ofereau cu zâmbet ironic cuvintele de care aveam nevoie – eu îi mulţumeam cu recunoştinţă: da, da… Şi uite (cum vine asta?) – acum vorbeşte el pentru mine, iar eu nu fac decât să ascult: „Da, şi după aceea… Chiar aşa a fost, da, da!“.

Simt cum începe să mă învăluie o răceală ca de la eter – uite-aici, în jurul gulerului, şi izbutesc cu greu să-l întreb:

— Dar cum – dumneavoastră n-aţi avut de unde…

Zâmbeşte ironic – în tăcere – un zâmbet tot mai strâmb… După care:

— De fapt, ştiţi – aţi vrut să-mi ascundeţi câte ceva, uite, i-aţi enumerat pe toţi cei pe care i-aţi văzut dincolo de Zid, dar aţi omis pe cineva. Spuneţi că nu? Dar nu vă amintiţi că fugitiv, o secundă – m-aţi zărit acolo… pe mine? Da, da, pe mine.

Pauză.

Şi deodată – mă răzbeşte fulgerător, până-n creştet, neruşinat de clar: el – este şi el unul de-al lor… Şi eu, cu toată fiinţa mea, cu toate chinurile mele, tot ce eu – epuizat, la capătul puterilor – am adus aici, ca un act de bravură – toate astea sunt doar ridicole, ca povestea antică despre Avraam şi Isaac. Avraam – prins tot de o sudoare rece – a şi ridicat cuţitul deasupra fiului său – deasupra sa – când deodată răsună un glas de sus: „Nu merită! Am glumit“.

Fără a-mi lua privirea de la zâmbetul acela din ce în ce mai strâmb, m-am proptit cu mâinile de marginea mesei, încet-încet m-am depărtat cu scaun cu tot, apoi deodată m-am apucat – pe mine cu totul – de mijloc – şi întinde-o, pe lângă strigăte, trepte, guri.

Nu-mi aduc aminte cum am ajuns jos, la una din toaletele publice de pe lângă staţia drumului subteran. Acolo, sus, totul se prăbuşea, se ducea de râpă cea mai măreaţă şi cea mai înţeleaptă civilizaţie din întreaga istorie, iar aici – din ironia cuiva – totul rămânea neschimbat, minunat. Şi când te gândeşti: toate astea sunt condamnate, peste toate va creşte iarbă, despre toate nu vor rămâne decât „mituri“…

Am gemut cu zgomot. Şi în aceeaşi clipă am simţit cum cineva mă mângâie duios pe umăr.

Era vecinul meu, care ocupa scaunul din stânga. Fruntea – o uriaşă parabolă cheală, pe frunte rânduri galbene, indescifrabile, de riduri. Şi rândurile astea sunt despre mine.

— Vă înţeleg, vă înţeleg perfect, mi-a spus. Totuşi calmaţi-vă, nu trebuie. Toate astea se vor întoarce, se vor întoarce sigur. Important este ca toţi să afle despre descoperirea mea. Sunteţi primul căruia îi spun despre ea: am calculat că infinitul nu există!

I-am aruncat o privire atroce.

— Da, da, vă spun eu: infinitul nu există. Dacă lumea este infinită – atunci densitatea medie a materiei în ea trebuie să fie egală cu zero. Şi cum ea nu este egală cu zero – asta o ştim – înseamnă, în consecinţă, că universul este finit, are o formă sferică şi pătratul razei universului, y² = densitatea medie înmulţită cu… Mi-a mai rămas doar să calculez coeficientul numeric, şi atunci… Înţelegeţi: totul este finit, totul e simplu, totul e calculabil; şi atunci vom învinge din punct de vedere filozofic – înţelegeţi? Iar dumneata, stimabile, mă împiedici să termin calculul, dumneata ţipi…

Nu ştiu ce m-a zguduit mai mult: descoperirea lui sau fermitatea de care dădea dovadă în acest ceas apocaliptic: ţinea în mâini (am observat abia acum) carnetul de notiţe şi cadranul logaritmic. Şi am înţeles: chiar dacă totul va pieri, datoria mea (faţă de voi, necunoscuţii, iubiţii mei) – este să las însemnările mele într-o formă finită.

I-am cerut hârtie – şi aici am scris aceste ultime rânduri…

Am vrut să pun deja punct – aşa cum cei vechi puneau o cruce deasupra gropilor, unde aruncau morţii, dar deodată creionul a început să tremure şi mi-a scăpat dintre degete…

— Ascultaţi, l-am zgâlţâit pe vecin. Dar ascultaţi, vă spun! Trebuie – trebuie neapărat să-mi răspundeţi: dar acolo unde se sfârşeşte universul dumneavoastră finit? Ce e acolo – mai departe?

N-a mai apucat să-mi răspundă; de sus – pe trepte – tropot – –

Însemnarea a 40-a.

Conspect:

Faptele. Clopotul. Sunt convins

E în plină zi. Vreme frumoasă. Barometrul indică 760.

Să fie adevărat că eu, D-503, am scris aceste două sute douăzeci de pagini? Chiar să fi simţit cândva – ori mi-am imaginat că simt toate astea?

Scrisul este al meu. Şi în continuare – acelaşi scris, dar – din fericire, doar scrisul. Nici un fel de aiureli, nici un fel de metafore stupide, nici un fel de sentimente: numai fapte. Pentru că sunt sănătos, categoric, absolut sănătos. Zâmbesc – nu pot să nu zâmbesc: din cap mi-au scos nu ştiu ce aşchie, în cap e uşor, gol. Mai precis: nu e gol, dar nu există nimic străin care să te împiedice să zâmbeşti (zâmbetul este starea firească a unui om normal).

Faptele sunt acestea. În seara cu pricina, vecinul meu, care a descoperit finitul universului, şi eu, şi toţi câţi erau cu noi am fost luaţi, ca unii ce nu aveam adeverinţă privind Operaţia, şi transportaţi la cel mai apropiat auditoriu (numărul auditoriului – nu ştiu cum – îmi este cunoscut: 112). Aici am fost legaţi de mese şi supuşi Marii Operaţii…

A doua zi, eu, D-503, m-am prezentat la Binefăcător şi i-am relatat tot ce ştiam despre duşmanii fericirii. De ce oare mai înainte am putut crede că este atât de greu s-o fac? E de neînţeles. Singura explicaţie: boala mea dinainte (sufletul).

În seara aceleiaşi zile mă aflam (pentru prima oară) în vestita Cameră a gazelor, la aceeaşi masă cu El, cu Binefăcătorul. Au adus-o pe femeia aceea. În faţa mea ea trebuia să răspundă la interogatoriu. Această femeie a tăcut cu îndârjire, fără a înceta să zâmbească. Am observat că avea dinţi ascuţiţi şi foarte albi şi că asta era frumos.

Apoi au introdus-o sub clopot. Acolo chipul ei a devenit foarte alb, şi întrucât ochii ei erau întunecaţi şi mari – asta era foarte frumos. Când de sub clopot au început să scoată aerul – ea a dat capul pe spate, a închis ochii pe jumătate, buzele strânse – asta mi-a amintit ceva. Ea mă privea, cu mâinile înfipte puternic în braţele fotoliului – m-a privit până când ochii i s-au închis cu totul. Atunci au scos-o, cu ajutorul electrozilor au adus-o repede în simţiri şi au introdus-o din nou sub clopot. Procedura s-a repetat de trei ori – şi cu toate astea ea nu le-a spus nici un cuvânt. Alţii, aduşi odată cu această femeie, s-au dovedit mai cinstiţi: mulţi dintre aceştia au început a vorbi după prima oară. Mâine vor sui cu toţii treptele Maşinii Binefăcătorului.

Nu se poate amâna – pentru că în sectoarele vestice tot mai dăinuie haosul, urlete, cadavre, fiare şi – din păcate – o considerabilă mulţime de numere care au trădat raţiunea.

Dar pe bulevardul 40, un bulevard transversal, s-a reuşit să se construiască un zid provizoriu din unde de înalt voltaj. Şi sper că vom învinge. Mai mult: sunt convins că vom învinge. Pentru că raţiunea trebuie să învingă.

1. Pesemne, de la vechiul cuvânt „uniformă“.

2. Aluzie la un catren hazliu care avea circulaţie în epocă.

3. La noi, acest cuvânt s-a păstrat numai ca metaforă poetică: compoziţia chimică a acestei substanţe nu ne este cunoscută.

4. Bineînţeles, nu e vorba de „Legea sfântă“, de religia anticilor, ci de legea Statului Unic.

5. Bineînţeles, de la Muzeul de Botanică. Personal, nu găsesc că florile au ceva frumos – ca tot ce ţine de lumea primitivă, izgonită demult după Zidul Verde. E frumos numai ceea ce e raţional şi util: maşini, cizme, formule, hrană etc.

6. Trebuie să recunosc că rezolvarea exactă a acestui zâmbet am găsit-o abia după multe zile, pline ochi cu evenimente dintre cele mai stranii şi neaşteptate.

7. Asta s-a petrecut demult, încă în secolul al III-lea după Table.