Don DeLillo

Cosmopolis

Traducere din limba engleză
şi note de Veronica D. Niculescu

POLIROM
2012

© 2012 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-3154-4

ISBN PDF: 978-973-46-3155-1

ISBN print: 978-973-46-3080-6

Coperta: Laurenţiu Midvichi

Foto copertă: © Songquan Deng/Dreamstime.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

DON DELILLO, romancier, eseist şi dramaturg american, s-a născut în 1936, în New York. După absolvirea facultăţii, cu o diplomă în Ştiinţele Comunicării, în 1958, la Fordham University în Bronx, a lucrat timp de câţiva ani la agenţia de publicitate Ogilvy & Mather. Este considerat una dintre figurile centrale ale postmodernismului, explorând şi uneori satirizând în cărţile sale teme dintre cele mai diverse, de la consumerism, teorii ale conspiraţiei, dezintegrarea familiei, violenţă şi terorism, până la mass-media, rolul artistului în promovarea discursului social, psihologia mulţimilor şi capitularea individului în faţa identităţii de grup. Primul său roman, Americana, a apărut în 1971, urmat de End Zone (1972), Great Jones Street (1973) şi Ratner’s Star (1976), una dintre cele mai dificile cărţi ale sale, din câte susţine însuşi autorul, comparată la vremea aceea cu romanele lui Thomas Pynchon. Odată cu publicarea romanului White Noise (Zgomot alb), în 1985, premiat cu National Book Award for Fiction, s-a bucurat de o recunoaştere rapidă ca romancier de succes, inspirând scrierile unor autori precum Jonathan Franzen, Martin Amis sau Zadie Smith. A publicat în continuare romanele Libra (1988), o biografie fictivă a lui Lee Harvey Oswald până în momentul asasinării preşedintelui J.F. Kennedy, Underworld (1997), considerat capodopera sa, Cosmopolis (2003), Falling Man (2007), Point Omega (2010). De-a lungul carierei, i s-au decernat numeroase premii de prestigiu, printre care Premiul Academiei Americane de Arte şi Litere (1984), PEN/Faulkner Award (1992, 2012) şi PEN/Saul Bellow Award (2010).

Cosmopolis, roman ecranizat în 2012 de regizorul David Cronenberg, povesteşte o zi din viaţa lui Eric Packer, un magnat multimiliardar care încearcă să traverseze Manhattanul în limuzină, ca să se tundă la vechea frizerie unde mergea împreună cu tatăl său în copilărie. Călătoria se desfăşoară cu dificultate, din cauza blocajelor în trafic provocate de o vizită a preşedintelui Statelor Unite, iar Eric are ocazia să mediteze, s-ar spune, la viaţa sa, la viitorul sau nimicnicia lumii, însă atmosfera devine încărcată, claustrofobică şi curând au loc o serie de evenimente care-i transformă ziua într-o coborâre halucinantă în infern.

Partea întâi

ÎN ANUL 2000

O zi de aprilie

1

Somnul îl ocolea acum şi mai des, nu o dată sau de două ori pe săptămână, ci de patru, cinci ori. Ce făcea când se întâmpla aşa? Nu se plimba în neştire până la ivirea zorilor. Nu avea nici un prieten pe care să-l iubească într-atât de mult încât să-l tortureze sunându-l. Ce-ar fi fost de zis? Era o chestiune de tăceri, nu de vorbe.

Încerca să citească până i se făcea somn, dar asta abia că îl ţinea treaz. Citea cărţi de ştiinţă şi de poezie. Îi plăceau poemele simple, poziţionate precis în spaţiul alb, şiruri de scrijelituri alfabetice arzând hârtia. Poeziile îl făceau conştient de propria respiraţie. O poezie dezgolea clipa până la înţelesuri pe care în mod obişnuit nu i se întâmpla să le întrevadă. Aceasta era esenţa fiecărei poezii, cel puţin pentru el, pe timp de noapte, în acele lungi săptămâni, inspirând şi expirând, în camera rotitoare din partea de sus a triplexului.

Într-o noapte a încercat să doarmă stând în picioare, în chilia lui pentru meditaţie, dar nu era nici pe departe atât de experimentat, atât de călugărit încât să îi reuşească. A încercat să ignore somnul, stabilindu-şi un echilibru, un calm lipsit de lună în care fiecare forţă este contrabalansată de o alta. Era ca o scurtă alinare, o mică pauză în tumultul identităţilor zbuciumate.

Chestiunea nu avea rezolvare. A încercat sedative şi somnifere, dar îi dădeau dependenţă, aruncându-l în strânse spirale lăuntrice. Fiecare act pe care îl juca era bântuit de sine şi artificial. Şi cel mai vag gând era însoţit de o umbră de nelinişte. Iar el ce-a făcut? Nu a consultat nici un psihanalist aşezat în fotoliul său înalt de piele. Freud e terminat, urmează Einstein. În seara asta citea Teoria Relativităţii, în engleză şi în germană, dar în cele din urmă a pus cartea deoparte şi a rămas întins absolut nemişcat, încercând să-şi someze voinţa să rostească unicul cuvânt ce avea să stingă luminile. Nu exista nimic împrejurul lui. Nu era decât zgomotul din capul lui, mintea derulându-se în timp.

Când avea să moară, nu el va înceta. Lumea va înceta.

Stătea în picioare la fereastră, privind zorii măreţei zile. Priveliştea se întindea peste poduri, canale şi sunete şi chiar mai departe, dincolo de cartiere şi suburbiile ca pasta de dinţi, către întinderi de pământ şi cer care nu puteau fi numite decât marea depărtare. Nu ştia ce voia. Era încă noapte pe râu, pe jumătate noapte, iar aburi cenuşii pâlpâiau pe deasupra hornurilor de pe malul îndepărtat. Îşi imagina că târfele se căraseră deja toate de pe la colţurile lor luminate de felinare, legănându-şi fundurile bombate, şi alte feluri de afaceri străvechi tocmai începeau să se urnească, camioanele de marfă ieşind din pieţe, camionetele de ziare ieşind din docurile de încărcare. Dubele cu pâine aveau să traverseze oraşul, iar câteva maşini răzleţe scăpate de la balamuc vor şerpui de-a lungul bulevardelor, revărsând sunete puternice din boxe.

Cel mai nobil lucru, un pod peste un râu, cu soarele vuind dincolo de el.

Vedea o sută de pescăruşi urmând în alai o gabară şovăielnică în josul râului. Aveau inimi mari şi puternice. El ştia asta, disproporţionate faţă de mărimea corpului. Cândva fusese interesat şi învăţase anatomia păsării în cele mai mici detalii. Păsările au oase găunoase. Îşi însuşea cele mai dificile materii într-o jumătate de după-amiază.

Nu ştia ce voia. Apoi a ştiut. Voia să se tundă.

A mai stat o vreme, privind un singur pescăruş înălţându-se şi unduindu-se pe o pală de vânt, admirând pasărea, gândindu-se la ea, încercând să cunoască pasărea, simţindu-i bătaia zdravănă şi serioasă a inimii de gunoier înfometat.

Purta costum şi cravată. Un costum care-i atenua bombeul pieptului prea dezvoltat. Îi plăcea să exerseze noaptea, trăgând de fiare, ridicând haltere din picioare sau culcat pe bancă, în repetiţii stoice care ardeau tumultul şi constrângerile de peste zi.

A traversat apartamentul, patruzeci şi opt de camere. Făcea asta când se simţea ezitant şi deprimat, mergând cu paşi largi pe lângă bazinul de înot, salonul de joc, sala de gimnastică, pe lângă bazinul rechinului şi camera de proiecţie. S-a oprit la ogari şi le-a vorbit câinilor săi. Apoi s-a dus în aripa birourilor, unde trebuiau urmărite valute şi studiate rapoarte de piaţă.

Yenul crescuse peste noapte, în ciuda aşteptărilor.

S-a întors sus, în apartament, de data asta mergând încet, şi s-a oprit în fiecare cameră, absorbind ceea ce se afla acolo, privind în profunzime, reţinând fiecare strop de energie, în raze şi unde.

Arta de pe pereţi era în general abstractă şi geometrică, pânze mari care dominau încăperile şi confereau un calm cucernic atriumului, luminat de cer, cu tablourile sale albe şi înalte şi cu o fântână picurând. Atriumul avea tensiunea şi suspansul unui spaţiu impunător, ce necesita o tăcere pioasă pentru a putea fi văzut şi trăit cum se cuvine, moschee a paşilor tăcuţi şi a porumbeilor de stâncă gângurind în boltă.

Îi plăceau picturile la care oaspeţii lui nu ştiau cum să se uite. Picturile albe le erau incognoscibile multora, pete îngroşate de culoare mucoidă aplicate cu cuţitul. Lucrările erau cu atât mai periculoase cu cât nu erau noi. În nou nu mai există nici un pericol.

A coborât în holul de marmură, călătorind cu liftul în care se auzea Satie. Avea prostata asimetrică. A ieşit şi a traversat bulevardul, apoi s-a întors cu faţa către clădirea în care locuia. Se simţea una cu ea. Avea optzeci şi nouă de etaje, un număr prim, într-o teacă banală din sticlă mată de culoarea bronzului. Zgârie-norul şi omul. Aveau în comun o margine sau o limită. Era înalt de două sute şaptezeci şi cinci de metri, cel mai înalt turn rezidenţial din lume, o alungire banală care nu se afirma decât prin dimensiuni. Avea acel soi de banalitate care se dezvăluie în timp ca fiind cu adevărat brutală. Din acest motiv îi plăcea. Îi plăcea să stea şi să o privească atunci când se simţea aşa. Se simţea precaut, somnoros, inconsistent.

Vântul bătea tăios dinspre râu. Şi-a scos agenda de buzunar şi a tastat o însemnare doar pentru sine, despre caracteristica anacronică a cuvântului zgârie-nor. Nici o structură recentă n-ar trebui să poarte această denumire. Aparţinea uimirii răsuflate de altădată, turnurilor ca nişte săgeţi, care făceau parte din lumea poveştilor, cu mult înainte să se nască el.

Până şi dispozitivul pe care scria era un obiect a cărui excentricitate aproape că dispăruse. Ştia că ar fi trebuit să se descotorosească de el.

Turnul îi dădea putere şi profunzime. Ştia ce voia, o tunsoare, dar a mai rămas o vreme în zgomotul crescând al străzii, studiind masa şi scara turnului. Unica virtute a suprafeţei acestuia era că şterpelea şi reflecta lumina râului şi mima continuitatea cerului. Structura şi reflexia creau o aură. I-a scanat lungimea şi s-a simţit legat de el, având în comun suprafaţa şi mediul care venea în contact cu suprafaţa, dinspre ambele părţi. O suprafaţă separă interiorul de exterior şi aparţine unuia în aceeaşi măsură ca altuia. Se gândise la suprafeţe, cândva, sub duş.

Şi-a pus ochelarii de soare. Apoi a traversat înapoi bulevardul şi s-a apropiat de şirurile de limuzine albe. Erau zece maşini, cinci înşirate lângă trotuarul din faţa turnului, pe First Avenue, şi cinci aliniate pe strada laterală, îndreptate către vest. Maşinile erau identice la prima vedere. Posibil ca unele să fi fost cu treizeci, cu şaizeci de centimetri mai lungi decât altele, în funcţie de detaliile de construcţie care le prevăzuseră prelungirile şi de cerinţele aparte ale proprietarilor.

Şoferii fumau şi vorbeau pe trotuar, în costume închise la culoare şi fără pălărie, având în comun o vigilenţă care se făcea evidentă doar retrospectiv, după ce îşi lepădau ţigările, le scânteiau ochii în cap şi îşi abandonau poziţiile nestudiate, în clipa în care îşi zăreau obiectul atenţiei.

Deocamdată vorbeau, unii dintre ei cu accent, alţii în limba maternă, şi aşteptau bancherul de investiţii, dezvoltatorul imobiliar, investitorul strategic, antreprenorul software, suzeranul mondial al satelitului şi cablului, brokerul cu comisioane avantajoase, patronul de trust media năsos, şeful de stat exilat al vreunui peisaj devastat de foamete şi război.

În parcul de peste drum erau arbori stilizaţi din fier forjat şi fântâni de bronz cu bănuţi strălucitori împrăştiaţi în adâncuri. Un bărbat în haine de femeie plimba şapte câini eleganţi.

Îi plăcea faptul că maşinile nu se puteau deosebi una de alta. Îşi dorise o astfel de maşină tocmai fiindcă o considera o copie platonică, lipsită de greutate, în ciuda mărimii, mai mult o idee decât un obiect. Dar ştia că asta nu era adevărat. Era doar ceva ce spusese ca să facă impresie, fără să creadă nici o clipă. Ba crezuse pentru o clipă şi atât. Voise maşina asta nu doar pentru că era supradimensionată, ci era aşa la modul agresiv şi arogant, ca o metastază, un formidabil mutant ce încălca orice argument împotriva sa.

Şeful departamentului său de pază şi protecţie era încântat de maşină pentru caracterul ei anonim.

Limuzinele albe şi lungi deveniseră cele mai neremarcabile vehicule din oraş. Îl aştepta acum pe trotuar, Torval, chel şi fără gât, un bărbat al cărui cap părea să fie detaşabil în vederea întreţinerii.

— Unde? a întrebat.

— Vreau să mă tund.

— E-n oraş preşedintele.

— Nu ne pasă. Ne trebuie o tunsoare. Trebuie să traversăm oraşul.

— O să nimeriţi în plin trafic, care se urneşte milimetric.

— Doar aşa, ca chestie. Despre ce preşedinte vorbim?

— Al Statelor Unite. O să se pună bariere, a continuat. Străzi întregi şterse de pe hartă.

— Du-mă la maşină, i-a zis omului.

Şoferul i-a ţinut portiera deschisă, gata să alerge ocolind partea din spate a maşinii, până la portiera lui, la zece metri distanţă. Acolo unde se termina şirul de limuzine albe, paralel cu intrarea la Japan Society, începea un alt rând de maşini, maşinile de oraş, negre sau indigo, iar şoferii aşteptau membrii misiunilor diplomatice, delegaţii, consulii şi ataşaţii cu ochelari de soare.

Torval s-a aşezat în faţă, lângă şofer, unde erau monitoarele computerului de bord şi un ecran pentru vedere nocturnă în partea de jos a parbrizului, conectat la camera cu infraroşu amplasată în grilaj.

Shiner aştepta în maşină, şeful departamentului său de tehnologie, mic şi cu faţă băieţoasă. El nu se mai uita la Shiner. Nu se mai uitase de trei ani. Odată ce te uitai, nu mai era nimic nou de aflat. Îl vedeai până-n măduva oaselor. Purta cămaşa obişnuită şi blugii decoloraţi şi stătea în poziţia lui ghemuită, de parcă ar fi vrut să se masturbeze.

— Deci, ce-am aflat?

— Sistemul nostru e sigur. Suntem impenetrabili. Nu e nici un program rogue1, a zis Shiner.

— Şi totuşi, aşa s-ar părea.

— Eric, nu. Am făcut toate testele. Nimeni nu ne supraîncarcă sistemul şi nu ne manipulează site-urile.

— Şi când am făcut toate astea?

— Ieri. La complex. Echipa de intervenţii rapide. Nu există nici un punct vulnerabil de intrare. Agentul nostru de asigurări a făcut o analiză a ameninţărilor. Suntem blindaţi la atacuri.

— Peste tot.

— Da.

— Inclusiv maşina.

— Inclusiv, bineînţeles, da.

— Maşina mea. Maşina asta.

— Eric, da, te rog.

— Noi am fost împreună, tu şi cu mine, de când a început trebuşoara asta. Vreau să îmi spui că încă mai ai vână să faci munca asta. Determinarea.

— Maşina asta. Maşina ta.

— Acea voinţă încrâncenată. Fiindcă tot aud de legenda noastră. Toţi suntem tineri şi isteţi şi-am fost crescuţi de lupi. Dar fenomenul reputaţiei e o treabă delicată. Omul se înalţă pe-o vorbă şi se prăbuşeşte pe-o silabă. Ştiu că nu întreb pe cine trebuie.

— Ce?

— Unde a stat maşina noaptea trecută, după ce am făcut testele?

— Nu ştiu.

— Unde stau toate limuzinele astea peste noapte?

Shiner părea să se fi prăbuşit fără speranţă în adâncurile acestei întrebări.

— Ştiu că schimb vorba. Nu prea am dormit cine ştie ce. Mă uit prin cărţi şi beau coniac. Dar ce se întâmplă cu toate limuzinele astea lungi, care colindă cât e ziua de lungă oraşul asurzitor? Unde îşi petrec ele noaptea?

Maşina a dat de un blocaj în trafic înainte să ajungă pe Second Avenue. Eric stătea în fotoliul de piele din compartimentul din spate, privind la multitudinea de monitoare. Era o amestecătură de date pe toate ecranele, simboluri curgătoare şi grafice alpine, cifre policrome pulsând. A absorbit acest material în câteva secunde lungi, neclintite, ignorând sunetele vorbite emise de capete lucioase. Mai erau acolo un cuptor cu microunde şi un monitor pentru ritmul cardiac. S-a uitat la camera de supraveghere de pe un ax rotitor, iar aceasta l-a privit la rândul ei. Se obişnuise să stea aici, într-un spaţiu pe care îl putea controla din palmă, dar se terminase cu asta. Contextul nu mai avea nevoie de nici o atingere. Putea porni majoritatea sistemelor vorbindu-le sau putea, fluturându-şi mâna spre un ecran, să-l facă să se stingă.

Un taxi a înaintat strecurându-se pe lângă ei şi şoferul a apăsat pe claxon. Ceea ce a declanşat o sută de alte claxoane.

Shiner se foia în scaunul rabatabil de lângă dulapul cu băuturi, cu faţa spre geamul din spate. Bea suc de portocale cu un pai de plastic care ieşea din pahar într-un unghi obtuz. Părea să fluiere ceva în tubul paiului printre sorbituri.

Eric a zis:

— Ce?

Shiner şi-a înălţat capul.

— N-ai uneori senzaţia că nu ştii ce se petrece? l-a întrebat.

— Oare vreau să te întreb ce vrei să spui?

Shiner vorbea în pai, de parcă ar fi fost un instrument de transmisiune de la bord.

— Tot optimismul ăsta, toată această înflorire şi creştere. Lucrurile se întâmplă uite-aşa, pac. Şi asta, şi aia, simultan. Întind mâna şi ce simt? Ştiu că analizezi o mie de lucruri la fiecare zece minute. Tipare, rapoarte, indexuri, hărţi întregi de informaţie. Iubesc informaţia. Asta-i dulceaţa şi lumina noastră. E minunea dreacu’. Şi contăm pe lumea asta. Oamenii mănâncă şi dorm în umbra lucrurilor pe care le facem noi. Dar, în acelaşi timp, ce?

A urmat o pauză lungă. S-a uitat la Shiner în cele din urmă. Ce îi spusese acestui om? Nu îi adresase nici o observaţie dură şi tăioasă. De fapt, nu-i spusese absolut nimic.

Şedeau în vacarmul crescând al claxoanelor. Zgomotul ăsta avea ceva, ceva care nu-l lăsa să-şi dorească să dispară. Era tonul unei dureri fundamentale, un bocet atât de străvechi, încât părea aborigen. S-a gândit la nişte bărbaţi gemând ritualic în grupuri lăţoase, unităţi sociale alcătuite pentru a ucide şi a mânca. Carne roşie. Asta era chemarea, cumplita nevoie. În frigider astăzi erau băuturi. Nimic solid pentru cuptorul cu microunde.

Shiner a zis:

— Vreun motiv special pentru care suntem în maşină, şi nu la birou?

— De unde ştii că suntem în maşină, şi nu la birou?

— Dacă e să răspund la întrebarea asta…

— Bazându-te pe ce premiză?

— Ştiu că o să zic ceva cât de cât isteţ, dar foarte banal şi, probabil, într-o anumită măsură inexact. Apoi o să-ţi fie milă de mine că m-am născut.

— Suntem în maşină fiindcă trebuie să mă tund.

— Pune-l pe frizer să vină la birou. Tunde-te acolo. Sau cheamă-l pe frizer în maşină. Tunde-te şi du-te la birou.

— O tunsoare necesită diverse chestii. Asocieri. Calendar pe perete. Oglinzi peste tot. Nu e nici un scaun de frizer aici. Nu se roteşte nimic, în afară de camera de supraveghere.

Şi-a schimbat poziţia în scaun, urmărind camera de supraveghere cum îşi ajusta unghiul. Mai demult, imaginea lui era accesibilă aproape tot timpul, prin înregistrările video transmise în timp real în întreaga lume, din maşină, din avion, din birou şi din anumite locuri din apartament. Dar, din chestiuni de securitate, acum camera funcţiona într-un circuit închis. O asistentă medicală şi doi gardieni înarmaţi stăteau permanent de veghe la cele trei monitoare dintr-o cameră fără ferestre de la birou. Cuvântul birou era perimat acum. Avea saturaţie zero.

A aruncat o privire prin geamul din stânga sa, care nu lăsa să se vadă decât dinăuntru în afară. I-a luat o clipă ca să înţeleagă că o cunoştea pe femeia de pe bancheta din spate a taxiului care staţiona alături. Era nevasta lui de douăzeci şi două de zile, Elise Shifrin, o poetă care avea, prin descendenţă, drept de moştenire la fabuloasa avere bancară marca Shifrin, din Europa şi din lume.

I-a transmis un cuvânt codificat lui Torval, în faţă. Apoi a ieşit în stradă şi a bătut în geamul taxiului. Ea i-a zâmbit surprinsă. Avea douăzeci şi ceva de ani, nişte trăsături atât de gingaşe, de parcă ar fi fost gravate, ochi mari şi sinceri. Frumuseţea ei avea o anumită răceală. Asta era ciudat şi totuşi nu. Capul îi era sprijinit, uşor înainte, pe un gât lung şi suplu. Avea un râs neaşteptat, un pic istovit şi experimentat, iar lui îi plăcea felul în care îşi ducea un deget la buze atunci când voia să pară gânditoare. Poezia ei era de rahat.

Ea s-a dat mai încolo şi el s-a aşezat alături. Claxoanele se domoleau şi se porneau iarăşi, în cicluri ritualice. Apoi taxiul a ţâşnit în diagonală, tăind intersecţia până într-un punct chiar la vest de Second Avenue, unde a dat de alt blocaj, cu Torval alergând înflăcărat în urma sa.

— Unde ţi-e maşina?

— Se pare că n-am putut să o găsim, a zis ea.

— M-aş oferi să te duc eu.

— N-aş putea. Clar. Ştiu că lucrezi pe drum. Şi îmi plac taxiurile. Niciodată n-am fost bună la geografie şi mai învăţ chestii întrebând şoferii de pe unde se trag.

— Se trag din groază şi disperare.

— Da, întocmai. Poţi învăţa aici, mergând cu taxiul, despre ţările unde se petrec frământări.

— Nu te-am văzut de ceva vreme. Te-am căutat azi-dimineaţă.

Şi-a dat jos ochelarii de soare, ca să facă impresie. Ea l-a privit lung, drept în faţă. Se uita fix, foarte concentrată.

— Ai ochi albaştri, a zis ea.

El i-a ridicat mâna şi a ţinut-o în faţa lui, mirosind-o şi lingând-o. Sikhului de la volan îi lipsea un deget. Eric s-a uitat la ciot: impresionant, un lucru serios, o ruină trupească încărcată de istorie şi durere.

— Ai luat deja micul dejun?

— Nu, a zis ea.

— Bine. Mi-e poftă de ceva dens, mestecabil.

— Nu mi-ai zis niciodată că ai ochi albaştri.

El i-a auzit electricitatea statică din râs. A muşcat-o de falanga degetului mare şi a deschis portiera, apoi au traversat trotuarul către cafeneaua aflată aproape de colţ.

Stătea cu spatele la perete, uitându-se cum Torval se postase lângă uşa de la intrare, de unde putea vedea într-un unghi larg încăperea. Locul era înţesat. Auzea cuvinte răzleţe în franceză şi somaleză prelingându-se prin zgomotul ambiental. Aşa era atmosfera acestui capăt al 47th Street. Femei de culoare în rochii ivorii mergând prin vântul dinspre râu către secretariatul Naţiunilor Unite. Turnurile de apartamente pe nume Mole şi Octavia. Dădace irlandeze împingând cărucioare prin parcuri. Şi Elise, desigur, elveţiancă sau aşa ceva, aşezată de partea cealaltă a mesei.

— Despre ce-o să vorbim? a zis ea.

El stătea în faţa unei farfurii cu clătite şi cârnăciori, aşteptând să se topească şi să se prelingă cubuleţul de unt, ca să îşi poată răsuci furculiţa în siropul toropit, iar apoi să privească urmele greoaie pe care le lăsau vârfurile în sos. Îşi dădea seama că întrebarea ei era serioasă.

— Vrem un heliport pe acoperiş. Am achiziţionat dreptul de proprietate pe spaţiul de zbor, dar tot mai e nevoie de o excepţie de la planul zonal. Nu vrei să mănânci?

Se părea că n-o tenta deloc, mâncarea adică. Ceai verde şi pâine prăjită neatinse în faţa ei.

— Şi un pavilion de tir lângă casa liftului. Hai să vorbim despre noi.

— Tu şi cu mine. Suntem aici. Prea bine.

— Când o să facem iarăşi sex?

— O să facem. Îţi promit, a zis ea.

— N-am mai făcut de ceva vreme.

— Când lucrez, înţelegi… Energia e preţioasă.

— Când scrii.

— Da.

— Unde faci asta? Te caut, Elise.

L-a privit pe Torval mişcând din buze la zece metri distanţă. Vorbea într-un microfon ascuns la rever. Purta o cască ascunsă în ureche. Cablurile de la telefonul mobil îi erau prinse pe sub jachetă, nu departe de arma de foc activabilă prin voce, de fabricaţie cehească, o altă emblemă a tendinţelor internaţionale ale districtului.

— Mă cuibăresc pe undeva. Mereu am făcut aşa. Mama obişnuia să trimită oameni să mă găsească, a zis ea. Servitoare şi gardieni purecând casa şi domeniul. Credea că sunt solubilă în apă.

— Îmi place de mama ta. Ai sânii mamei tale.

— Sânii ei.

— Ţâţe mari şi obraznice, a zis el.

A mâncat repede, inhalând mâncarea. Apoi a mâncat şi mâncarea ei. I se părea că simte glucoza intrându-i în celule, alimentând celelalte pofte ale trupului. L-a salutat din cap pe proprietarul locului, un grec din Samos, care i-a făcut cu mâna de la tejghea. Îi plăcea să vină aici, tocmai fiindcă Torval nu era deloc încântat că venea aici.

— Spune-mi ceva. Acum unde-o să te duci? a zis ea. La vreo întâlnire pe-undeva? La birou? Unde ţi-e biroul? Cu ce te ocupi, mai exact?

Îl scruta cu privirea, peste mâinile împreunate, pitindu-şi zâmbetul.

— Ştii chestii. Cred că cu asta te ocupi, a zis ea. Cred că te dedici ştiutului. Cred că strângi informaţii şi le transformi în ceva fantastic şi cumplit. Eşti o persoană periculoasă. De acord? Un vizionar.

El se uita la Torval cum ţinea o mână îndoită într-o parte a capului, ascultând la persoana care îi vorbea în cască. Ştia că aparatele astea erau deja antice. Erau structuri degenerate. Poate că nu şi arma, nu încă. Dar cuvântul în sine se destrăma ca prin ceaţă.

A rămas lângă maşina parcată ilegal, ascultându-l pe Torval.

— Raport de la complex. Există o ameninţare credibilă. Care trebuie luată în calcul. Mă refer la traversarea oraşului.

— Am mai avut noi nenumărate ameninţări. Toate credibile. Şi uite-mă că încă stau aici.

— Nu o ameninţare la siguranţa dumneavoastră. La a lui.

— Despre cine naiba vorbeşti?

— Despre preşedinte. Înseamnă că nu-i posibil să traversăm oraşul fără să facem din asta o adevărată sărbătoare, cu prăjiturele şi lapte.

Prezenţa vânjoasă a lui Torval i se părea o provocare. Era noduros şi adus de umeri. Avea trupul unui halterofil, părând să stea şi în picioare, şi pe vine, în acelaşi timp. Atitudinea lui era una de o grosolană încredere, cu acea vigilenţă serioasă pe care oamenii solizi şi-o reprimă. Ca o incitare ostilă. Stimula în Eric simţul propriei lui autorităţi fizice, standardele lui de forţă şi muşchi.

— Încă se mai trage în preşedinţi? Credeam că există ţinte mai atrăgătoare, a zis el.

Pentru personalul departamentului responsabil cu paza, el căuta temperamente echilibrate. Torval nu se potrivea şablonului. Uneori era ironic, iar alteori vag dispreţuitor faţă de procedurile standard. Apoi, capul său. Era ceva în protuberanţa capului său ras şi în poziţionarea aberantă a ochilor, care trimitea la o furie reţinută. Treaba lui era să fie selectiv, în termenii lui, cu privire la confruntări, nu să urască o lume fără chip.

Observase că Torval încetase să îi mai spună „domnul Packer“. Acum nu-i mai spunea nicicum. Omisiunea aceasta lăsa un gol în peisaj, suficient de larg cât să treacă un om prin el.

Şi-a dat seama că Elise dispăruse. Uitase să o întrebe încotro mergea.

— În cvartalul următor sunt două frizerii. Una, două, a zis Torval. Nu trebuie să traversăm oraşul. Situaţia nu e stabilă.

Oamenii treceau în grabă, acei ceilalţi ai străzii, infinit de anonimi, douăzeci şi unu de suflete pe secundă, într-un marş al feţelor şi al pigmenţilor, stropi de fiinţă nespus de efemeră.

Se aflau aici pentru a scoate în evidenţă faptul că nu trebuie să te uiţi la ei.

Michael Chin stătea acum pe scaunul rabatabil, analistul lui financiar, camuflând în calm o anumită nelinişte considerabilă.

— Ştiu zâmbetul ăla, Michael.

— Cred că yenul. Adică, avem motive să credem că ne folosim cam pripit de efectul de levier2.

— O să iasă cum vrem noi.

— Da. Ştiu. Ca întotdeauna.

— Pripit ţi se pare ţie.

— Ce se întâmplă nu se-ncadrează în schemă.

— Se-ncadrează. Trebuie să cauţi mai temeinic. Nu te încrede în modelele standard. Gândeşte dincolo de limite. Yenul are ceva de zis. Ascultă-l. Apoi sari.

— Pariem ceva de zile mari.

— Ştiu zâmbetul ăla. Vreau să-l respect. Dar yenul nu poate urca mai mult de-atât.

— Împrumutăm sume enorme, enorme.

— Orice asalt asupra limitelor percepţiei va părea în pripă la început.

— Haide, Eric. Speculăm în van.

— Maică-ta punea zâmbetul pe seama lui taică-tău. Iar el pe seama ei. Are ceva mortal zâmbetul ăla..

— Cred că trebuie să intervenim.

— Ea credea că ar trebui să te ducă la consiliere de specialitate.

Chin avea diplome de studii avansate de matematică şi economie şi totuşi nu era decât un puşti, cu o creastă punk în cap, de un roşu mohorât, ca sfecla.

Cei doi bărbaţi au vorbit şi au luat hotărâri. Erau hotărârile lui Eric, pe care Chin le-a notat înciudat în agenda de mână şi apoi le-a sincronizat în sistem. Maşina se mişca. Eric s-a privit pe ecranul oval de sub camera de supraveghere, trecându-şi degetul mare pe linia bărbiei. Maşina s-a oprit, apoi s-a urnit din nou, iar el şi-a dat seama uimit că tocmai îşi pusese degetul pe linia bărbiei la o secundă sau două după ce văzuse asta pe ecran.

— Unde-i Shiner?

— În drum spre aeroport.

— De ce mai avem aeroporturi? De ce le mai zice aeroporturi?

— Ştiu că nu pot răspunde la întrebările astea fără să-ţi pierd respectul, a zis Chin.

— Shiner mi-a zis că reţeaua noastră e sigură.

— Atunci este.

— Feriţi de penetrare.

— Dacă există vreo fisură în sistem, el e cel mai bun din câţi există, care ar putea s-o găsească.

— Atunci de ce văd lucruri care nu s-au întâmplat încă?

Podeaua limuzinei era din marmură de Carrara, din carierele unde stătuse Michelangelo cu jumătate de mileniu în urmă, atingând cu vârful degetului piatra albă înstelată.

S-a uitat la Chin, plutind în derivă pe scaunul lui rabatabil, pierdut în gânduri hoinare.

— Câţi ani ai?

— Douăşdoi. Ce? Douăşdoi.

— Pari mai tânăr. Eu am fost întotdeauna mai tânăr decât toţi din jurul meu. Într-o zi lucrurile au început să se schimbe.

— Eu nu mă simt mai tânăr. Mă simt practic niciunde. Cred că sunt gata, de fapt, să părăsesc afacerea.

— Bagă o lamă de gumă în gură şi încearcă să n-o mesteci. Pentru cineva de vârsta ta, cu înzestrarea ta, există un singur lucru în lume care merită urmat, din punct de vedere profesional şi intelectual. Care anume, Michael? Interacţiunea dintre tehnologie şi capital. Inseparabilitatea.

— Liceul a fost ultima provocare adevărată, a zis Chin.

Maşina se deplasa într-un ambuteiaj de pe Third Avenue. Şoferul avea dispoziţii clare să avanseze în intersecţii blocate şi nu să zacă la coadă.

— Am citit o poezie în care şobolanul devine moneda de schimb.

— Da. Ar fi interesant, a zis Chin.

— Da. Ar avea impact asupra economiei globale.

— Şi numai numele. Mai bun decât dongul sau kwacha.3

— Numele zice totul.

— Da. Şobolanul, a zis Chin.

— Da. Şobolanul s-a depreciat astăzi faţă de euro.

— Da. Există o îngrijorare crescândă că şobolanul rusesc se va devaloriza.

— Şobolani albi. Gândeşte-te.

— Da. Şobolani însărcinaţi.

— Da. Vânzare masivă de şobolani ruseşti însărcinaţi.

— Anglia se converteşte la şobolan, a zis Chin.

— Da. Se alătură trendului, moneda universală.

— Da. SUA stabileşte şobolanul etalon.

— Da. Fiecare dolar american, echivalentul unui şobolan.

— Şobolani morţi.

— Da. Trezoreria de şobolani morţi ameninţă sănătatea mondială.

— Tu câţi ani ai? a întrebat Chin. Acum, că nu mai eşti mai tânăr decât toţi ceilalţi.

S-a uitat dincolo de Chin, spre şirurile de numere curgând în direcţii opuse. Înţelegea cât de mult însemnau acestea pentru el, rostogolirile şi salturile datelor pe un ecran. A studiat diagramele din cifre ce însufleţeau nişte modele organice, fluturi aripă-de-pasăre şi cochilii cu mai multe încăperi. Era o dovadă de îngustime a minţii să susţii că numerele şi graficele erau rezultatul presării la rece a năbădăioaselor energii umane, toate soiurile de dor şi sudoare nocturnă reduse la unităţile lucide pe pieţele financiare. De fapt, informaţia în sine era plină de suflet şi strălucire, un aspect dinamic al procesului vieţii. Aceasta era elocvenţa alfabetelor şi sistemelor numerice, acum pe deplin realizată în formă electronică, în zero-unicitatea lumii, imperativul digital ce definea fiecare răsuflare a miliardelor de fiinţe de pe planetă. Aici tresălta biosfera. Trupurile noastre şi oceanele erau aici, cognoscibile şi parte a întregului.

Maşina a început să meargă. În dreapta, pe colţul nordic, se zărea prima dintre frizerii, Filles et Garçons. L-a simţit pe Torval aşteptând, din faţă, ordinul de-a opri maşina.

Nu departe, se zărea firma celui de-al doilea stabiliment şi a rostit o frază codificată într-un transmiţător amplasat în peretele glisant dintre şofer şi compartimentul din spate. Aceasta a generat o comandă pe unul dintre monitoarele de bord.

Maşina s-a oprit în faţa unui bloc situat între cele două saloane. A coborât şi a intrat în pasajul ca un tunel, fără să mai aştepte ca portarul să se târâie până la telefonul lui. A pătruns în spaţiul închis al curţii interioare, numind în gând ce vedea în jur, euonymus şi lobelia, iubitoare de umbră, întunecatele stele coleus, glădiţa cu frunzele sale cu spini şi păstăile nedesfăcute. Nu-i venea deloc în minte numele latin al arborelui, dar ştia că o să-i vină cât de curând sau cândva în străfundurile vâltorii calme a următoarelor nopţi lipsite de somn.

A trecut pe sub o boltă în cruce, cu zăbrele albe acoperite de hortensii căţărătoare, şi apoi a intrat în clădirea propriu-zisă.

Un minut mai târziu se afla în apartamentul ei.

Ea i-a pus o mână pe piept, teatrală, ca pentru a se convinge că se afla cu adevărat acolo, în carne şi oase. Apoi s-au împleticit, încleştaţi, spre dormitor. S-au lovit de cadrul uşii şi au ricoşat. Ea nu reuşea să se debaraseze de un pantof care îi cădea, iar el i l-a scos împingându-l cu piciorul. A proptit-o în dulapul de perete, cu un grilaj minimalist executat în câteva săptămâni de doi dintre asistenţii artistului, lucrând cu instrumente de măsurat şi creioane de grafit.

N-au luat dezbrăcatul în serios decât după ce au terminat de făcut dragoste.

— Te aşteptam?

— Eram doar în trecere.

Stăteau de-o parte şi de alta a patului, aplecându-se şi răsucindu-se pentru a-şi îndepărta ultimele obiecte vestimentare.

— Şi te-ai gândit să pici aşa, nu? Drăguţ. Mă bucur. A trecut ceva vreme. Am citit, bineînţeles.

Acum stătea întinsă cu faţa în jos, cu capul întors pe pernă, şi îl privea.

— Sau am văzut la TV?

— Ce?

— Ce? Nunta. Ce ciudat că nu mi-ai spus.

— Nu-i aşa ciudat.

— Nu-i aşa ciudat. Două mari averi, a zis ea. Ca unul dintre mariajele la nivel înalt puse la cale în bătrânul imperiu al Europei.

— Numai că eu sunt un cetăţean monden, cu o pereche de ouă newyorkeze.

Ridicându-şi organele genitale în mână. Apoi s-a întins în pat, pe spate, privind lung într-o lampă din hârtie pictată, suspendată de tavan.

— Câte miliarde reprezentaţi voi doi împreună?

— E poetă.

— Asta e? Credeam că e o Shifrin.

— Un pic din amândouă.

— Aşa de bogată şi proaspătă. Te lasă să-i atingi părţile intime?

— Arăţi splendid astăzi.

— Pentru cineva care are patruzeci şi şapte de ani şi înţelege, în sfârşit, care-i problema ei.

— Şi anume?

— Viaţa e prea contemporană. Câţi ani are consoarta ta? Nu contează. Nu vreau să ştiu. Spune-mi să tac. Dar, mai întâi, încă o întrebare. E bună la pat?

— Încă nu ştiu.

— Asta-i problema dintotdeauna cu banii, a zis ea. Acum zi-mi să tac.

El i-a pus o mână pe-o fesă. Au stat o vreme în tăcere. Ea era o blondă decolorată, pe nume Didi Fancher.

— Ştiu ceva ce-ai vrea să ştii.

El a zis:

— Ce?

— Există un Rothko4, în proprietate privată, de care am avut privilegiul de-a mi se aduce la cunoştinţă. E pe cale să devină disponibil.

— L-ai văzut.

— Acum trei sau patru ani. Da. Şi e strălucit.

El a zis:

— Dar capela?

— Ce-i cu ea?

— M-am tot gândit la capelă.

— Dar nu poţi cumpăra capela, ce naiba.

— De unde ştii tu? Contactează responsabilii.

— Credeam c-o să fii încântat de pictură. O singură pictură. Nu ai nici un Rothko important. Ţi-ai dorit mereu unul. Am vorbit despre asta.

— Câte tablouri sunt în capela lui?

— Nu ştiu. Paisprezece, cincisprezece.

— Dacă îmi vând capela, o păstrez intactă. Spune-le.

— O s-o păstrezi intactă unde?

— În apartamentul meu. E suficient loc. Pot să fac şi mai mult.

— Dar oamenii vor să o vadă.

— N-au decât să o cumpere. N-au decât să liciteze mai mult ca mine.

— Iartă-mi felul lacrimogen în care-o să spun asta. Dar capela Rothko aparţine lumii.

— E a mea, dacă eu o cumpăr.

Ea s-a întins şi l-a plesnit peste mână, dându-i-o la o parte de pe fund.

El a zis:

— Cât vor pe ea?

— Nu vor să vândă capela. Şi eu nu vreau să-ţi ţin lecţii despre spiritul de sacrificiu şi responsabilitatea socială. Fiindcă nu cred nici o clipă că eşti atât de crud pe cât pari.

— Ai crede. Ai accepta felul în care gândesc şi mă comport, dacă aş veni din altă cultură. Dacă aş fi un dictator pigmeu, a zis el, sau un despot al cocainei. Cineva de la tropicele fanatice. Ţi-ar plăcea, nu-i aşa? Ai preţui excesul, monomania. Oamenii ăştia stârnesc un freamăt delicios în alţi oameni. Oameni ca tine. Dar trebuie să existe o separare. Dacă arată şi miros ca tine, lucrurile devin confuze.

Şi-a împins subraţul spre faţa ei.

— Aici odihneşte Didi. Captivă în vechiul puritanism.

S-a sucit cu burta în jos şi acum stăteau mai apropiaţi, cu şoldurile şi umerii atingându-se. I-a lins conturul urechii şi şi-a cufundat faţa în părul ei, scormonind uşurel.

A zis:

— Cât?

— Ce înseamnă să cheltuieşti bani? Un dolar. Un milion.

— Pentru o pictură?

— Pentru orice.

— Acum am două lifturi private. Unul e programat să cânte lucrările pentru pian ale lui Satie şi să se deplaseze cu o viteză de patru ori mai mică decât cea normală. Aşa se cuvine pentru Satie şi acesta e liftul pe care îl iau când am o anumită stare, să zicem, de nelinişte. Mă calmează, mă întregeşte.

— Şi cine-i celălalt lift?

— Brutha Fez.

— Ăsta cine-i?

— Un star rap sufist. Nu-l ştii?

— Îmi mai scapă chestii.

— M-a costat bani grei şi m-a făcut un duşman al poporului punerea în circulaţie a celui de-al doilea lift.

— Bani pentru tablouri. Bani pentru tot. A trebuit să învăţ cum să înţeleg banii, a zis ea. Am crescut fără griji. Mi-a luat ceva timp să încep să mă gândesc la bani şi chiar să mă uit la ei. Am început să mă uit la ei. Să mă uit atentă la bancnote şi monede. Am aflat cum te simţi dacă faci bani şi îi cheltuieşti. E o satisfacţie intensă. M-a ajutat să fiu un om. Dar nu mai ştiu ce sunt banii.

— Astăzi pierd tone de bani. Multe milioane. Pariez împotriva yenului.

— Yenul nu-i amorţit?

— Piaţa valutară nu se închide niciodată. Iar Nikkei-ul5 rulează zi şi noapte acum. Toate schimburile majore. Şapte zile pe săptămână.

— Mi-a fost dor de asta. Tare dor. Câte milioane?

— Sute de milioane.

Ea s-a gândit la asta. Apoi a început să şoptească:

— Câţi ani ai tu? Douăşopt?

— Douăşopt, a zis el.

— Cred că vrei Rothko-ul ăsta. Scump. Dar, da. Ai mare nevoie să-l ai.

— De ce?

— O să-ţi aducă aminte că eşti viu. Ai tu ceva al tău, ceva receptiv la mistere.

El şi-a aşezat uşor degetul mijlociu în făgaşul dintre fesele ei.

Şi a zis:

— Mistere.

— Nu te vezi pe tine în fiecare tablou care-ţi place? Simţi cum te scaldă pe dinăuntru o dogoare. E ceva ce nu poţi analiza şi despre care nu poţi vorbi cu precizie. Ce faci în clipa aceea? Te uiţi la un tablou pe un perete. Asta-i tot. Dar te face să te simţi viu pe lumea asta. Îţi spune da, eşti aici. Şi da, eşti uman într-un grad mai profund şi mai dulce decât ai ştiut.

El a strâns pumnul şi i l-a îndesat între coapse, rotindu-l uşor înainte şi înapoi.

— Vreau să te duci la capelă şi să faci o ofertă. Oricât ar fi. Vreau tot ce-i acolo. Pereţi şi tot.

Pentru o clipă, ea nu s-a mişcat. Apoi s-a eliberat, corpul desprinzându-se de pumnul care-l aţâţa.

El a privit-o cum se îmbrăca. Se îmbrăca într-o manieră superficială, de parcă s-ar fi gândit în continuare la vreo treabă care trebuia terminată, oricare ar fi fost aceea, cea pe care o întrerupsese el la sosire. Intrase într-o etapă post-senzuală, potrivindu-şi braţul într-o mânecă bej, şi acum părea mai ştearsă şi mai tristă. El îşi dorea un motiv pentru care s-o dispreţuiască.

— Îmi amintesc ce mi-ai spus cândva.

— Şi anume?

— Talentul e mai erotic atunci când e irosit.

— Ce-am vrut să zic? a întrebat ea.

— Voiai să zici că eram necruţător de eficient. Talentat, da. În afaceri, în achiziţiile personale. În organizarea vieţii mele, în general.

— Mă refeream şi la felul de-a face dragoste?

— Nu ştiu. Te refereai?

— Nu chiar necruţător. Dar da. Talentat. Şi, în acelaşi timp, o prezenţă autoritară. Îmbrăcat sau dezbrăcat. Un alt talent, bănuiesc.

— Dar pentru tine lipsea ceva. Sau nu lipsea nimic. Asta era chestia, a zis el. Tot acest talent şi pofta. Utilizate. Permanent folosite aşa cum se cuvine.

Ea îşi căuta un pantof pierdut.

— Dar nu mai e valabil acum, a zis ea.

El a privit-o. Nu credea că ar fi vrut să fie surprins, nici măcar de o femeie, această femeie, care îl învăţase cum să privească, cum să simtă umezeala încântării pe faţă, plăcerea topindu-se într-o trăsătură de pensulă sau o dungă de culoare.

Ea s-a aplecat înspre pat. Dar înainte să-şi culeagă pantoful de sub o cuvertură care se revărsase pe podea, i-a întâlnit privirea.

— Nu, pentru că îndoiala a început să intre în viaţa ta.

— Îndoială? Ce e îndoiala? a zis el. Nu există îndoială. Nimeni nu se mai îndoieşte.

Ea şi-a strecurat piciorul în pantof şi şi-a aranjat fusta.

— Începi să crezi că e mai interesant să te îndoieşti decât să acţionezi. E nevoie de mai mult curaj pentru a te îndoi.

Ea încă mai şoptea, de-acum întoarsă cu spatele la el.

— Dacă mă face mai sexy, atunci unde te duci?

Ea se ducea să răspundă la telefonul care suna în birou.

Avea o şosetă pusă când i-a venit în minte. G. triacanthos. Ştia că o să-i vină, şi aşa a şi fost. Denumirea botanică a arborelui din curte. Gleditsia triacanthos. Glădiţa.

Acum se simţea mai bine. Ştia cine era şi s-a întins după cămaşă, îmbrăcându-se cât ai clipi.

Torval stătea în faţa uşii. Privirile nu li s-au întâlnit. S-au dus la lift şi au coborât în hol în tăcere. L-a lăsat pe Torval să iasă primul şi să verifice zona. Trebuia să admită că omul îşi făcea treaba bine, într-o coregrafie blândă alcătuită din mişcări sacadate, disciplinat şi simplu. Apoi au traversat curtea şi au ieşit în stradă.

Au rămas lângă maşină. Torval i-a indicat tunsoarea care aştepta în oricare dintre direcţii, la numai câţiva metri. Apoi a rămas cu privirea fixă şi goală. Auzea o voce în cască. Era un moment tensionat, se simţea aşteptarea plină de încărcătură.

— Cod albastru de ameninţare, a zis el în cele din urmă. Om la pământ.

Şoferul ţinea uşa deschisă. Eric nu s-a uitat la şofer. Uneori se gândea că s-ar putea uita la şofer. Dar încă n-o făcuse.

Omul la pământ era Arthur Rapp, directorul general al Fondului Monetar Internaţional. Arthur Rapp tocmai fusese asasinat în Coreea de Nike Nord. Se întâmplase cu doar o clipă în urmă. Eric a privit cum se întâmplă iar şi iar, în replay-uri obsesive, în timp ce maşina se târa spre un nod de pe Lexington Avenue. Îl ura pe Arthur Rapp. Îl urâse dinainte să-l întâlnească. Era o ură pursânge, metodică, bazată pe controverse teoretice şi de interpretare. Apoi l-a întâlnit pe om şi l-a urât la modul personal şi haotic, cu o violenţă considerabilă a sufletului.

Fusese omorât în direct pe Money Channel. Era trecut de miezul nopţii în Phenian, iar el acorda comentariile finale unei intervievatoare, în beneficiul publicului nord-american, după o zi şi o noapte istorice, pline de ceremonii, recepţii, mese, discursuri şi toasturi.

Eric l-a privit semnând un document pe un monitor şi pregătindu-se să moară pe un altul.

Un bărbat în cămaşă cu mânecă scurtă a intrat în cadru şi s-a apucat să-l înjunghie pe Arthur Rapp în figură şi în gât. Arthur Rapp s-a agăţat de el şi părea că vrea să îl tragă mai aproape, ca pentru a-i face o confesiune. S-au prăvălit împreună pe podea, încâlcindu-se în cablul microfonului intervievatoarei. A fost şi ea trasă în jos cu ei, o femeie suplă, a cărei fustă crăpată s-a ridicat în susul coapselor şi a devenit punctul central de observaţie.

În stradă urlau claxoanele.

Pe unul dintre monitoare era un plan apropiat. Era faţa cărnoasă a lui Arthur Rapp, explodând în spasme de şoc şi durere. Semăna cu o masă de materie vegetală strivită. Eric voia să o mai vadă o dată. Mai arătaţi-o o dată. Bineînţeles că aşa au făcut, iar el a ştiut că o s-o facă iar şi iar, de-a lungul nopţii, noaptea noastră, până când imaginea era stoarsă de emoţie sau toată lumea de pe pământ apuca să o vadă, oricare dintre astea s-ar fi întâmplat mai întâi, dar el o putea vedea din nou, dacă voia, oricând, prin scanarea recuperatorie, o tehnologie ce părea deja supărător de lentă, sau putea recupera cu încetinitorul o imagine a femeii suple şi a microfonului ei de mână, în clipa în care erau absorbiţi în scena de groază, putea sta acolo cu orele dorindu-şi să o fută, chiar acolo, pe loc, în vârtejul sângeros al cuţitului şi al membrelor de tot felul şi al carotidelor sfârtecate, printre ţipetele sacadate ale asasinului care biciuia aerul, cu telefonul mobil prins la curea, şi gemetele buhăite, diluate, ale muribundului Arthur Rapp.

Un autocar turistic bloca drumul, perpendicular pe bulevard. Era din acela etajat, cu valuri de fum ieşindu-i de sub burtă şi şiruri de capete jalnice iţindu-se de la nivelul de sus, suedezi şi chinezi impasibili, cu borsetele doldora de valută.

Michael Chin încă se mai afla pe scaunul rabatabil, cu faţa spre geamul din spate. Ascultase relatările audio ale asasinatului, dar nu se întorsese ca să se uite la monitoare.

Eric îl privea acum, întrebându-se dacă faptul că tânărul se abţinea era o formă de rigoare morală sau o apatie atât de profundă, încât nu putea fi străpunsă nici măcar de muzele sexului şi morţii.

— În timpul cât ai fost plecat, a zis Chin.

— Da. Spune-mi.

— A fost un raport cum că în Japonia scade consumul.

Vorbea cu vocea unui prezentator de ştiri.

— Ridicând îndoieli cu privire la puterea economică a ţării.

— Vezi? Aşa. Am zis şi eu atâta lucru.

— Se aşteaptă ca yenul să se ofilească. Yenul o să scadă un pic.

— Ei, aşa. Vezi. Trebuie să se întâmple. Situaţia trebuie să se schimbe. Yenul nu poate urca mai mult.

Torval a venit la capătul acesta al maşinii. Eric a coborât geamul. Geamurile încă mai trebuiau coborâte.

Torval a zis:

— O vorbă.

— Da.

— Complexul recomandă securitate sporită.

— Nu prea te bucuri.

— Mai întâi o ameninţare la adresa preşedintelui.

— Eşti sigur că poţi face faţă la orice s-ar ivi.

— Acum atacul ăsta asupra directorului general.

— Acceptă-le recomandarea.

A ridicat geamul. Cum se simţea el în privinţa securităţii sporite? Se simţea revigorat. Moartea lui Arthur Rapp era revigorantă. Perspectiva căderii yenului era revigorantă.

A scanat cu privirea monitoarele. Erau dispuse la distanţe diferite faţă de scaunul din spate, plasme plate de mărimi diferite, unele grupate în aceleaşi cadru, câteva altele amplasate separat în vitrine laterale. Aranjamentul era o lucrare de sculptură video, elegantă şi aeriană, cu un potenţial schimbător, fiecare unitate fiind proiectată să basculeze în afară, să se plieze în sus sau să funcţioneze independent de celelalte.

Îi plăcea volumul scăzut sau sonorul stins.

Acum lumea cobora şi ieşea din autocar. Acesta părea să se cufunde în fumul negru care se umfla în jurul său. Un om al străzii, îmbrăcat în folie de plastic cu bule, a încercat să urce. În depărtare se auzeau sirene, maşini de pompieri prinse în trafic, zgomotul zăbovind în aer, imun la efectul Doppler, şi claxoanele maşinilor zbierând pe alocuri, dificultăţile obişnuite ale zilei.

Şi-a simţit entuziasmul sporind. A deschis trapa glisantă din acoperiş şi şi-a scos capul în peisajul ameţitor. Turnurile băncii se zăreau chiar dincolo de bulevard. Erau nişte structuri tainice, în ciuda mărimii lor, greu de distins, atât de banale şi monotone, înalte, drepte, abstracte, cu retrageri standard, şi lungi cât cvartalul, şi interşanjabile, trebuia să se concentreze ca să le vadă.

De aici păreau goale. Îi plăcea ideea asta. Erau menite să fie cele din urmă lucruri înalte, făcute goale, proiectate să grăbească viitorul. Erau sfârşitul lumii exterioare. Nu se aflau tocmai aici. Se aflau în viitor, un timp dincolo de geografie şi de bani concreţi şi de oamenii care îi stivuiesc şi îi numără.

S-a aşezat şi s-a uitat la Chin, care îşi muşca o pieliţă de pe marginea unghiei de la degetul mare. L-a privit cum rodea. Nu era încă una dintre dulcile reverii ale lui Michael. Rodea, scrâşnind din dinţi deasupra cuticulei de la unghie, apoi deasupra unghiei în sine, baza unghiei, arcul palid al sfertului de lună, lunula, iar scena avea ceva îngrozitor şi atavic, un Chin nenăscut, cuibărit într-un sac cu membrană, un umanoid mic şi speriat, cu cap de tocilar, sugându-şi mâinile zimţate.

De ce se numeşte cuticula hangnail? Provine din agnail6, care e din engleza medievală, din întâmplare Eric ştia, din engleza veche, cea care îşi are rădăcinile în chin şi durere.

Chin a scăpat un pârţ de-al lui de vegetarian. Sistemul automatizat l-a înghiţit pe loc. Apoi s-a ivit o breşă şi maşina a împins cu capul şi s-a strecurat, virând cu un scrâşnet pe lângă autocar şi traversând bulevardul. Bărbatul de la căruciorul cu taco privea solemn. Maşina s-a zgâlţâit peste bordură, eliberându-se din sfincter, iar privirea lui Chin a ieşit din izolarea selenară, în timp ce limuzina gonea tot drumul până la parc, pe întreaga ireală lungime a unei străzi goale.

— E vremea să faci ce tre’ să faci.

— Da. Bine, a zis Chin.

— Nu ştii? O ştim amândoi.

— E treabă de făcut la birou. Da. Trebuie să revăd cursul evenimentelor în timp şi să văd ce se poate aplica.

— Nu se aplică nimic. Dar e acolo. E-n schemă. O să găseşti.

— Trebuie să fac un back-test7 pentru valute, nu ştiu, poate în aburii zorilor.

— Nu putem aştepta până-n aburii zorilor.

— Atunci îl fac aici. Ca să câştigăm timp. Asta ar trebui să te bucure. Fac cicluri temporale şi-n somn. Ani, luni, săptămâni. Toate şabloanele subtile pe care le-am descoperit. Toată matematica pe care-am băgat-o în ciclurile temporale şi în istoriile preţurilor. Apoi începi să găseşti cicluri orare. Apoi blestemate de minute. Apoi e chestie de secunde.

— Găseşti asta şi la musculiţele de vin şi la atacurile de inimă. Forţele obişnuite în acţiune.

— Sunt atât de rodat, că nici nu mai trebuie să-mi mestec mâncarea.

— Nu poţi să rămâi aici.

— Îmi place aici.

— Nu, nu-ţi place.

— Îmi place să merg cu spatele.

Chin vorbea cu vocea lui de prezentator de ştiri.

— A murit aşa cum a trăit. De-a-ndoaselea. Mai multe detalii, după meci.

Se simţea bine. Se simţea mai puternic decât se mai simţise de zile în şir, poate de săptămâni sau şi mai mult. Era roşu la semafor. A văzut-o pe Jane Melman pe partea cealaltă a bulevardului, şefa departamentului său de finanţe, îmbrăcată în şort şi maiou, înaintând în salturi de gluton. S-a oprit în locul stabilit de întâlnire, lângă statuia de bronz a unui bărbat care cheamă un taxi. Apoi s-a uitat în direcţia lui Eric, mijindu-şi ochii, încercând să-şi dea seama dacă limuzina era a lui sau a altcuiva. El ştia ce-o să-i spună, prima replică, cuvânt cu cuvânt, şi abia aştepta să o audă. Deja o putea auzi, în şuvoiul nazal al jargonului ei. Îi plăcea să ştie ce urmează. Faptul acesta îi confirma existenţa unui soi de scenariu ereditar, disponibil celor care îl puteau decodifica.

Chin a sărit afară înainte ca maşina să taie Park Avenue. Pe linia continuă era o femeie în spandex gri ţinând ridicat un şobolan mort. Un spectacol, aşa se părea. S-a făcut verde şi au început să zbiere claxoanele. Pe clădiri, în toată această zonă, numele instituţiilor financiare erau gravate în litere de bronz, sculptate în marmură, inscripţionate cu foiţă de aur pe sticlă faţetată.

1. Fals program antivirus, de fapt o formă de virus denumită malware, care se instalează în computer şi începe să trimită mesaje conform cărora computerul este infectat.

2. Conceptul „efectului de levier“ corespunde următorului raţionament: dacă se împrumută o sumă la o rată „x“ a dobânzii şi apoi se poate plasa această sumă la o rată superioară „y“, diferenţa dintre rata de plasament şi rata dobânzii constituie un profit (n. r.).

3. Dong-ul este moneda vietnameză, iar kwacha este numele monedei Republicii Malawi şi al monedei statului vecin, Zambia (n. r.).

4. Mark Rothko (1903-1970), pictor expresionist abstract.

5. Indicele bursier al Japoniei, cel mai urmărit de pe piaţa asiatică.

6. Diferiţi termeni pentru cuticulă, pieliţă, în limba engleză.

7. Folosirea datelor din trecut pentru a prezice evenimente viitoare, în diferite domenii, printre care şi cel al strategiilor de investiţii.