© 2013 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-3466-8

ISBN PDF: 978-973-46-3467-5

ISBN print: 978‑973‑46‑  3335‑7

Coperta: Laurenţiu Midvichi

Pe copertă : Sebastiano Ricci (1659-1734), Bacanală în cinstea lui Pan, detaliu, cca 1716

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

ALDOUS HUXLEY (1894-1963) s-a născut în oraşul englez Godalming, comitatul Surrey, într-o familie cu o îndelungată tradiţie intelectuală. În 1908 şi-a început studiile la Eton College, iar după o întrerupere de doi ani (pricinuită de o gravă afecţiune oculară) le-a continuat la Balliol College, Oxford, unde a şi predat pentru scurt timp literatura. Şi-a făcut debutul în 1916, cu volumul de versuri Roata în flăcări (The Burning Wheel). Patru ani mai târziu, în 1920, i-a apărut primul volum de povestiri, Limbo, urmat – la doar un an – de primul roman, Galben de crom (Chrome Yellow). Huxley a publicat de-a lungul vieţii numeroase romane, volume de povestiri, eseuri sau poezii, scenarii de film şi biografii, cărţi de filosofie, jurnale de călătorii şi cărţi pentru copii, fiind considerat unul dintre cei mai reprezentativi şi mai influenţi scriitori ai secolului XX. În 1959, scriitorul a fost distins cu Premiul pentru Merit al Academiei Americane de Arte şi Litere. La Editura Polirom au apărut până în prezent romanele: Minunata lume nouă. Reîntoarcere în minunata lume nouă (2003), Punct contrapunct (2003), Orb prin Gaza (2009), Geniul şi zeiţa (2009), Cântec de lebădă (2010), Insula (2011), Minunata lume nouă (2011) şi volumul de eseuri Porţile percepţiei. Raiul şi iadul (2012).

Oamenii mei, în chip de satiri care pasc pe pajişti,

Vor dănţui, cu ale lor picioare de ţap, un dans grotesc.

Marlowe¹

1

Gumbril, Theodore Gumbril junior, B.A. Oxon², aşezat în strana lui din stejar de pe latura nordică a capelei şcolii, se întreba, ascultând Prima Lecţie prin tăcerea stingheră a cinci sute de elevi, cugeta, uitându-se în sus, la imensa fereastră de vizavi, toată numai vitralii albastre, galbene şi sângerii din secolul XIX, făcea presupuneri, în felul său repezit şi dezordonat, legate de existenţa şi natura lui Dumnezeu.

Stând în picioare în faţa vulturului din bronz cu aripile întinse şi întărit în convingerile sale de cel de-al şaselea capitol din Deuteronom (căci această primă duminică din trimestru era cea de-a cincea de după Paşti), reverendul Pelvey putea să vorbească despre lucrurile astea cu o siguranţă de invidiat.

— „Ascultă, Israele“, tună el pe deasupra profeticei Cărţi. „Domnul Dumnezeul nostru este singurul Domn.“³

Singurul Domn; domnul Pelvey ştia; studiase teologia. Dar dacă existau teologie şi teozofie, atunci de ce nu şi teografie şi teometrie, de ce nu şi teognomie, teotrofie, teotomie, teogamie? De ce nu şi teo-fizică şi teo-chimie? De ce nu şi jucăria aia ingenioasă, teotropul sau roata zeilor? De ce nu şi un teodrom monumental?

Pe fereastra uriaşă de vizavi, tânărul David stătea ca un cocoş, cântând cucurigu pe grămada de bălegar a unui uriaş prăbuşit. Din mijlocul frunţii lui Goliat se iţea, ca un corn de narval abia înmugurit, o excrescenţă ciudată. Era oare o pietricică încastrată? Sau poate viaţa conjugală a uriaşului.

— „…cu toată inima ta“, declamă reverendul Pelvey, „cu tot sufletul tău şi cu toată puterea ta.“⁴

Nu, serios acum, îşi reaminti Gumbril, problema e într-adevăr foarte dificilă. Dumnezeu ca o senzaţie de căldură în jurul inimii, Dumnezeu ca exaltare, Dumnezeu ca lacrimi în ochi, Dumnezeu ca un suflu de putere sau ca o năvală de gânduri – asta era în regulă. Dar Dumnezeu ca adevăr, Dumnezeu ca 2+2=4 – asta nu era la fel de vădit în regulă. Exista vreo posibilitate ca ele să fie acelaşi lucru? Existau punţi care să lege cele două lumi? Şi era posibil ca reverendul Pelvey, M.A.⁵, care glăsuia cu voce ridicată din spatele păsării imperiale, ca o sirenă de ceaţă, era posibil ca el să aibă un răspuns şi oarecare habar cu privire la asta? Nu prea era de crezut. Mai ales dacă îl cunoşteai personal pe domnul Pelvey. Şi Gumbril îl cunoştea.

— „Şi poruncile acestea, pe care ţi le dau astăzi, să le ai în inima ta“⁶, veni imediat replica reverendului Pelvey.

Ori în inimă, ori în cap? Răspunde, domnule Pelvey, răspunde. Gumbril sări între ciocan şi nicovală şi votă pentru alte organe.

— „Să le întipăreşti fiilor tăi şi să vorbeşti de ele când vei fi acasă, când vei pleca în călătorie, când te vei culca şi când te vei scula.“⁷

Să le întipăreşti fiilor tăi… Gumbril îşi rememoră copilăria; lui nu i-au fost întipărite cu foarte mare sârguinţă. „Gândaci, gândaci negri“ – tatăl lui avea un sentiment foarte puternic de aversiune faţă de cler. „Vorbărie“ era un altul dintre cuvintele sale preferate. Era un ateu şi un anticlerical foarte strict, din vechea şcoală. Nu că şi-ar fi acordat, oricum, prea mult timp să se gândească la astfel de lucruri; era mult prea ocupat să fie un arhitect lipsit de succes. Cât despre mama lui Gumbril, sârguinţa ei nu fusese dogmatică. Ea fusese doar sârguincios de bună, atâta tot. Bună; bună? E un cuvânt pe care oamenii îl folosesc azi cu un soi de umor depreciativ. Bună. Dincolo de bine şi rău? Aşa suntem cu toţii în vremurile noastre. Sau doar sub ele, ca urechelniţele? Aduc slavă în numele urechelniţei. Gumbril făcu un gest mental şi declamă în sinea sa. Însă bună, în orice caz, bună fusese, nu aveai cum să ocoleşti asta. Nu drăguţă, nici doar molto simpatica⁸ – ei, cât de fermecător şi eficient te ajută etichetele astea străine să spui verde-n faţă ceva folosind alt cuvânt! –, dar bună. Simţeai radiaţia activă a bunătăţii ei când te aflai în preajmă-i… Senzaţia aceea era mai puţin reală şi validă decât doi plus doi?

Reverendul Pelvey nu avu nimic de replicat. Citea cu vervă sfântă despre „case pline de tot felul de bunuri, pe care nu tu le-ai umplut, puţuri de apă săpate, pe care nu tu le-ai săpat, vii şi măslini pe care nu tu i-ai sădit“⁹.

A fost bună şi a murit când el era încă un băieţel; a murit – însă nu i s-a spus asta decât mult mai târziu – de o suferinţă ascunsă şi devoratoare. Boală malignă – oh, caro nome¹⁰!

— „Să te temi de Domnul Dumnezeul tău“¹¹, zicea domnul Pelvey.

Chiar şi când ulcerele sunt benigne, să te temi. A făcut o călătorie până acasă, plecând de la şcoală ca s-o vadă, chiar înainte de-a muri. Nu ştia că o să moară, dar când a intrat în camera ei, când a văzut-o zăcând atât de slăbită în pat, a început brusc să plângă, incapabil să se controleze. Curajul, chiar şi râsul, au venit din partea ei. Şi ea i-a vorbit. Numai câteva cuvinte, dar în ele se afla toată înţelepciunea de care avea nevoie în viaţă. I-a spus ce era el şi ce ar trebui să încerce să fie şi cum să fie aşa. Plângând, plângând întruna, el i-a promis că va încerca.

— „Domnul ne-a poruncit atunci să împlinim toate aceste legi şi să ne temem de Domnul Dumnezeul nostru, ca să fim totdeauna bine şi să ne ţină în viaţă, cum face astăzi“¹², spuse domnul Pelvey.

Oare şi-a ţinut promisiunea, se întrebă Gumbril, e încă în viaţă?

— Aici se încheie Prima Lecţie.

Domnul Pelvey se retrase din faţa vulturului şi orga prevesti apropiatul „Te Deum“.

Gumbril se sculă în picioare; faldurile robei de licenţiat fâlfâiră nobil în jurul lui când se ridică. Oftă şi clătină din cap cu gestul celui care încearcă să alunge o muscă sau un gând inoportun. Când veni momentul să cânte, cântă. Pe latura opusă a capelei, doi băieţi rânjeau şi şuşoteau în spatele cărţilor de rugăciune ridicate dinainte. Gumbril se încruntă fioros la ei. Cei doi băieţi îi surprinseră privirea şi îşi luară imediat o expresie de pietate bolnăvicioasă; începură să cânte cu evlavie ipocrită. Erau doi mocofani urâţi, cu înfăţişare de proşti, care s-ar fi cuvenit să fie daţi ca ucenici în nişte meserii folositoare cu mulţi ani în urmă. În schimb, îşi iroseau timpul propriu, pe cel al profesorilor şi pe cel al colegilor mai inteligenţi, încercând, în zadar, să dobândească o educaţie literară elegantă. Mintea câinilor, reflectă Gumbril, nu trage foloase dacă e tratată precum mintea oamenilor.

— „Ai milă de noi, Doamne, ai milă de noi.“¹³

Gumbril ridică din umeri şi se uită prin capelă la chipurile băieţilor. Într-adevăr, ai milă de noi, Doamne. Îl tulbură să descopere sentimentul repetat într-o notă oarecum diferită în Lecţia a Doua, care era inspirată din capitolul 23 al Evangheliei după Luca.

— „Tată, iartă-i“, zise domnul Pelvey cu glasul său invariabil răutăcios, „căci nu ştiu ce fac.“

Ah, dar presupunând că ştii ce faci? Presupunând că ştii, şi încă foarte bine, ce faci? Şi, bineînţeles, întotdeauna ştii ce faci. Doar nu eşti prost.

Dar astea toate sunt prostii, numai aiureli. Trebuie să te gândeşti la ceva mai bun de-atât. Ce alinare ar fi, de pildă, dacă ai putea să aduci în capelă perne de aer! Stranele astea din stejar lustruit sunt groaznic de tari; sunt făcute pentru pedagogi corpolenţi şi robuşti, nu pentru flămânzi numai piele şi os ca el. O pernă de aer, un pneu delicios.

— Aici se încheie, tună domnul Pelvey, închizându-şi cartea pe spatele vulturului german.

Ca prin farmec, dr. Jolly era pregătit la orgă cu „Benedictus“. Hotărât lucru, era o uşurare să se ridice din nou în picioare. Stejarul ăsta e ca tare ca granitul. Dar, vai, pernele de aer ar fi un exemplu foarte prost pentru băieţi. Tineri spartani rezistenţi! Era o parte esenţială din educaţia lor să asculte cuvântul sfânt fără înlesnire pneumatică. Nu, pernele de aer nu ar fi potrivite. Adevăratul remediu, îi trecu brusc prin minte, ar fi pantalonii cu şezut pneumatic. Pentru toate ocaziile, nu doar pentru mersul la biserică.

Orga suflă o notă subţire, de predicator puritan, prin una din cele o sută de nări ale sale.

— Cred…

Cu un zgomot asemănător cu cel făcut de un val care se sparge, cinci sute de elevi se întoarseră spre răsărit. Priveliştea oferită de David şi Goliat fu înlocuită de o Răstignire în maniera grandioasă a anului 1860.

— „Tată, iartă-i, căci nu ştiu ce fac.“

Nu, nu, Gumbril preferă să se uite la canelurile dantelăriei din piatră care se înălţa lin de o parte şi de alta a imensei ferestre de la răsărit către bolta mândră a tavanului; preferă să mediteze, ca fiu respectuos de arhitect ce era, că goticul perpendicular¹⁴ în cea mai bună formă a sa – cea mai bună formă a sa fiind şi cea mai mare – era cel mai rafinat tip de gotic englez. În forma sa cea mai proastă şi mai mică, aşa cum se găsea ilustrat în majoritatea colegiilor şi facultăţilor de la Oxford, era sărăcăcios, neînsemnat şi, cu excepţia unui oarecare pitoresc, aproape cu desăvârşire dezgustător. Se simţea ca un lector: diapozitivul următor, vă rog.

— „Şi viaţa veşnică. Amin.“

— „Domnul fie cu voi“, psalmodie domnul Pelvey, ca un oboi.

Pentru rugăciune, se gândi Gumbril, vor exista genunchiere Dunlop. Totuşi, în vremurile când îşi făcuse un obicei din a se ruga, ele nu fuseseră necesare.

— „Tatăl nostru…“

Cuvintele erau aceleaşi ca odinioară, însă metoda domnului Pelvey de-a le recita le făcea să sune diferit. Rochiile sale, când îşi sprijinea fruntea de genunchiul ei pentru a spune aceste cuvinte – aceste cuvinte, Dumnezeule mare!, pe care domnul Pelvey le trimitea în nefiinţă cu glasul lui de oboi, erau întotdeauna negre seara, din mătase, şi miroseau a rădăcină de iris¹⁵. Iar când era pe moarte, ea i-a zis: „Ţine minte pilda semănătorului şi a seminţelor care au căzut pe pământ neroditor“. Nu, nu. Amin, cu hotărâre.

— „Arată-ne, nouă, Doamne, mila ta“, psalmodie oboiul Pelvey, iar trombonul Gumbril răspunse, profund şi grotesc:

— „Şi ne mântuieşte pre noi“.

Nu, genunchii erau evident mai puţin importanţi decât şezutul, cu excepţia unor oameni ca revivaliştii şi servitoarele. Profesiile sedentare erau mai răspândite decât cele care implicau genuflexiuni. Strecurai nişte camere mici şi plate, din cauciuc, între două straturi de ţesătură. La capătul de sus, ascuns când purtai o haină, era un tub cu o valvă: asemenea unei cozi goale pe dinăuntru. Suflai în el – şi aveai perna perfectă chiar şi pentru cel mai ciolănos individ, chiar şi pe piatră. Cum suportau grecii băncile de marmură din teatrele lor?

A sosit momentul pentru imn. Aceasta fiind prima duminică din trimestrul al doilea, se cânta imnul acela special, scris de directorul şcolii, pe muzică de dr. Jolly, compus anume pentru a fi cântat în prima duminică a semestrului. Orga schiţă încet melodia. Era simplă, înălţătoare şi bărbătească.

Unu, doi, trei, patru; unu, doi TREI – 4.

Unu, doi – şi trei – şi patru – şi; Unu, doi TREI – 4

UNU – 2, TREI – 4; UNU – 2 – 3 – 4,

Şi – UNU – 2, TREI – 4; UNU – 2 – 3 – 4.

Unu doi – şi trei, patru; Unu, doi TREI – 4.

Cinci sute de voci adolescentine false o reluară. De dragul de-a da un exemplu bun, Gumbril deschidea şi închidea gura, însă fără a scoate vreun sunet. Doar la al treilea vers dădu frâu liber vocii sale baritonale nesigure. Îi plăcea în mod deosebit al treilea vers; el marca, după opinia sa, cea mai înaltă realizare poetică a directorului.

(forte) Pentru mâinile trândave şi (diminuendo) minţile leneşe.

(mezzo forte) Răul totuşi îl găseşte pe Ispititor.

(fortissimo) Îl ţine prizonier în bârlogul său.

În acest punct, dr. Jolly îşi îmbogăţi melodia cu un acompaniament răguşit din registrul mai jos, creat cu măiestrie pentru a simboliza adâncimea, întunecimea şi scârboşenia căminului Ispititorului.

(fortissimo) Îl ţine prizonier în bârlogul său.

(forte) Munca îl va întări. (diminuendo) Munca este (pianissimo) rugăciune.

Munca, se gândi Gumbril, munca. Doamne, cu câtă pasiune detesta munca! Rămână Augustin cu cazna lui!¹⁶ Ah, de s-ar putea să munceşti de unul singur, o muncă adecvată, o muncă decentă – nu silit de stăpânirea pe care o exercită asupră-ţi stomacul! Amin! Dr. Jolly suflă în aer două jeturi somptuoase de veneraţie. Gumbril le acompanie din toată inima. Amin, într-adevăr.

Gumbril se aşeză iar. S-ar putea să fie convenabil, se gândi el, să ai coada atât de lungă încât să poţi sufla în pantaloni chiar în timp ce-i porţi. Caz în care ea ar trebui să fie încolăcită în jurul mijlocului, ca o curea; sau trasă în sus şi fixată cu o clamă de braţe.

— Capitolul 19 din Faptele Apostolilor, o parte din versetul 34. Din amvon izbucni violent vocea puternică şi aspră a directorului: „Au strigat cu toţii într-un glas, timp de aproape două ceasuri: «Mare este Diana efesenilor»!“¹⁷.

Gumbril se aranjă în strana din stejar cât de confortabil putu. Urma să fie una dintre predicile cu adevărat ample ale directorului. Mare este Diana. Dar Afrodita? Of, stranele astea, stranele astea!

Gumbril nu luă parte la slujba de seară. Rămase acasă pentru a corecta şaizeci şi trei de teme de vacanţă, cât îi revenise partea lui. Acestea zăceau pe jos, în teancuri groase, lângă scaunul său: şaizeci şi trei de răspunsuri la zece întrebări despre Risorgimento¹⁸. Risorgimento, dintre toate subiectele posibile! Fusese un capriciu de-al directorului. Făcuse o şedinţă specială cu toţi profesorii la sfârşitul ultimului semestru pentru a le povesti totul despre Risorgimento. Era cea mai recentă descoperire a sa.

„Risorgimento-ul, domnilor, este cel mai important eveniment din istoria europeană modernă.“ Şi lovise cu putere în masă, privind sfidător în jurul său în căutarea cuiva care să-l contrazică.

Însă nu l-a contrazis nimeni. Nu-l contrazicea nimeni niciodată, căci toţi ştiau că era mai bine să n-o facă. Fiindcă directorul era pe cât de capricios, pe atât de înverşunat. Mereu descoperea câte ceva nou. Cu două trimestre în urmă, fusese pârlitul; după tunsoare şi înainte de şampon, trebuia să fie pârlitul.

„Firul de păr, domnilor, este un tub. Dacă-l tai şi laşi capătul nesigilat, va intra apă şi îl va face să putrezească. De aici importanţa pârlitului, domnilor. Pârlirea uşoară sigilează tubul. Le voi vorbi băieţilor despre asta mâine-dimineaţă după slujbă; şi sper că toţi profesorii“ – şi aruncase o privire fioroasă de jur împrejur pe sub sprâncenele-i feroce – „vor avea grijă ca băieţii să îşi pârlească uşor părul în mod regulat după tuns.“

Multe săptămâni după aceea, toţi băieţii lăsau în urmă un miros vag şi îngreţoşător de ars, de parcă abia se întorseseră din iad. Iar acum era Risorgimento-ul. Într-o bună zi, se gândi Gumbril, o să fie contracepţia, sistemul zecimal sau îmbrăcatul raţional.

Luă de jos cel mai apropiat teanc de lucrări. Întrebările dactilografiate erau prinse cu bolduri pe prima pagină a lucrărilor.

„Relataţi pe scurt despre personalitatea şi cariera papei Pius al IX-lea, furnizând date exacte ori de câte ori este posibil.“

Gumbril se rezemă de spătarul scaunului şi se gândi la propria-i personalitate, cu date exacte. 1896: prima minciună gravă, deliberată şi conştientă. Ai spart vaza, Theodore? Nu, mamă. L-a mustrat conştiinţa aproape o lună, măcinându-l tot mai profund. Apoi a mărturisit adevărul. De fapt, nu l-a mărturisit, căci era prea greu, ci mai degrabă a condus conversaţia, foarte subtil, după cum a crezut el, spre chestiunea non-maleabilităţii sticlei, prin spargere, în general, până la vaza spartă aflată în cauză; practic, a silit-o pe mama lui să repete întrebarea. Şi atunci, izbucnind în lacrimi, a răspuns că da. Întotdeauna i-a fost dificil să spună lucrurile direct, deschis. Mama lui îi zisese, când era pe moarte… Nu, nu; nu asta.

În 1898 sau 1899 – of, datele astea! – a făcut un pact cu micuţa lui verişoară, Molly, cum că ea o să îl lase s-o vadă fără haine dacă şi el o va lăsa să îl vadă dezbrăcat. Ea şi-a îndeplinit partea ei din învoială, însă el, copleşit în ultima clipă de o izbucnire de castitate, şi-a încălcat promisiunea.

Apoi, când avea în jur de doisprezece ani şi era încă la şcoala pregătitoare, în 1902 sau 1903, a zbârcit-o foarte rău la examene, înadins. Fusese înspăimântat de Sadler, care era în aceeaşi clasă şi voia să obţină premiul. Sadler era mai puternic decât el şi avea talent la persecuţie. A zbârcit-o atât de rău, că mama lui s-a întristat; iar lui i-a fost imposibil să-i explice.

În 1906 s-a îndrăgostit pentru prima oară – ah, mult mai violent decât oricând de-atunci încoace – de un băiat de vârsta sa. A fost ceva platonic şi profund. Şi în trimestrul acela s-a descurcat groaznic de prost la examene; nu înadins, ci pentru că îşi petrecea foarte mult timp ajutându-l pe Vickers la lecţii. Vickers era realmente foarte prost. În trimestrul următor, acesta a apărut – Staphylococcus pyogenes este un iubitor al adolescenţei în creştere – cu pete şi bube peste tot pe faţă şi pe gât. Afecţiunea lui Gumbril a încetat tot atât de brusc cum a început. A terminat trimestrul acela, îşi aduse el aminte, cu premiul al doilea.

Însă era timpul să se gândească serios la Pio Nono¹⁹. Cu un oftat de plictiseală scârbită, Gumbril se uită la lucrări. Ce avea de spus Falarope Major despre pontif? „Pius al IX-lea se numea Ferretti. Înainte de a fi papă, a fost liberal. Un bărbat cumsecade, de o inteligenţă sub medie, el considera că toate dificultăţile pot fi rezolvate cu un pic de bunăvoinţă, câteva reforme şi amnistie politică. A scris câteva enciclice şi un syllabus.“ Gumbril admiră fraza despre inteligenţa sub medie; Falarope Major ar trebui să primească măcar un punct pentru că a învăţat-o atât de bine pe dinafară. Luă următoarea lucrare. Higgs era de părere că „Pius al IX-lea era un om bun, dar prost, care credea că poate să aplaneze Risorgimento-ul cu câteva reforme şi o amnistie politică“. Beddoes era mai sever. „Pius al IX-lea a fost un om rău, care spunea că e infailibil²⁰, ceea ce arăta că poseda o inteligenţă sub medie.“ Sopwith Minor împărtăşea opinia generală despre inteligenţa papei şi etala o mare familiaritate cu datele greşite. Clegg-Weller era voluminos şi informativ. „Pius al IX-lea nu era la fel de inteligent ca prim-ministrul său, cardinalul Antonelli. Când a primit tiara, era liberal, iar Metternich a spus că nu s-a aşteptat niciodată la un papă liberal. Apoi a devenit conservator. Era cumsecade, dar nu inteligent, şi a crezut că Garibaldi şi Cavour se vor mulţumi cu câteva reforme şi o amnistie.“ Pe prima pagină a lucrării lui Garstang scria: „Am avut pojar toată vacanţa, aşa că nu am putut să citesc mai mult de primele zece pagini din carte. Papa Pius al IX-lea nu apărea în aceste pagini, despre conţinutul cărora voi face o scurtă expunere în cele ce urmează“. Şi imediat după aceea urma rezumatul. Lui Gumbril i-ar fi plăcut să-i dea nota maximă. Însă răspunsul profesional al lui Appleyard îl făcu să-şi ia datoria în serios. „Pius al IX-lea a devenit papă în 1846 şi a murit în 1878. Era un om cumsecade, dar de o inteligenţă sub…“

Gumbril puse jos lucrarea şi închise ochii. Nu, era realmente imposibil. Clar, asta nu putea să continue, nu putea să continue. Trimestrul de vară avea treisprezece săptămâni, cel de toamnă avea treisprezece, iar cel de primăvară avea unsprezece sau douăsprezece; şi apoi urma un alt trimestru de vară de treisprezece şi tot aşa la nesfârşit. La nesfârşit. Nu se putea. O să plece şi o să trăiască, neconfortabil, din cele trei sute de lire ale sale. Sau nu, o să plece şi o să facă bani – asta era mai probabil – bani pe scară mare, cu uşurinţă; o să fie liber şi o să trăiască. Pentru prima oară, o să trăiască. În spatele pleoapelor lăsate, se văzu trăind.

Păşea încet pe pardoselile acoperite de covoare moi dintr-un vast şi modest Ritz, în largul său, sigur de sine: dincolo de pardoselile acoperite de covoare moi, la capătul unui lung coridor, se afla Myra Viveash, de data asta aşteptându-l pe el; înainta spre el nerăbdătoare să-l întâlnească, amanta lui disperată acum, nu doamna indiferentă, liberă, care râdea mereu şi care i se dăduse cu împrumut, dispreţuitoare, o singură dată, cedând rugăminţii lui patetice şi tăcute, iar apoi, după o zi, îşi retrăsese din nou darul. Pe covoarele moi, ca să ia masa. Nu că ar mai fi fost îndrăgostit de Myra: însă răzbunarea era dulce.

Stătea în propria-i casă. Statuetele chinezeşti priveau din nişele lor; lucrările lui Maillol meditau pătimaş, dormeau şi erau mai mult decât vii. Tablourile lui Goya atârnau pe pereţi, în baie era un Boucher; iar când intra însoţit de oaspeţii săi, ce Piazzetta exploda deasupra căminului din sufragerie! La un vin vechi, stăteau de vorbă, iar el ştia tot ce ştiau ei şi chiar mai mult. Dăruia, inspira, ceilalţi erau cei care asimilau şi se simţeau îmbogăţiţi. După cină, erau concerte cu cvartetele lui Mozart. Îşi deschidea portofoliile şi le arăta schiţele lui de Daumier, Tiepolo, Canaletto, desenele de Picasso şi Lewis şi puritatea nudurilor lui Ingres. Iar mai târziu, discutând despre Odalisce, aveau loc orgii fără istovire sau dezgust şi femeile erau picturi şi senzualitate în acţiune, artă.

Peste câmpurile pustii, patruzeci de cai îl purtau către Mantova: vum – vum, cu toba scoasă. Către cel mai romantic oraş din lume.

Când le vorbea femeilor – cu câtă uşurinţă şi insolenţă vorbea acum! –, ele ascultau şi râdeau şi îl priveau pieziş, lăsându-şi pleopele peste acceptarea, peste invitaţia din privirea lor. Stătuse odată cu Phyllis – cât timp? – într-o noapte caldă şi fără lună, fără să spună nimic, fără să rişte un gest. Iar în final se despărţiseră, fără tragere de inimă şi tot în tăcere. Phyllis se afla acum din nou cu el în noaptea de vară, numai că de astă dată el îi vorbea, când blând, când cu şoapta înverşunată şi întretăiată a dorinţei, se întindea după ea şi o lua, iar ea era goală în braţele lui. Toate întâlnirile întâmplătoare, toate ocaziile atent urzite se repetau. Acum ştia cum să trăiască, cum să profite de ele.

Liber şi singur, aluneca uşor peste câmpurile pustii către Mantova. Explora ororile societăţii din Roma; vizita Atena şi Sevilla. Conversa familiar cu Unamuno şi Papini, în limba lor. Înţelegea perfect şi fără efort teoria cuantică. Îi dăruia prietenului său Shearwater o jumătate de milion pentru cercetări în fiziologie. Îl vizita pe Schönberg şi îl convingea să scrie o muzică încă şi mai bună. Le arăta politicienilor măsura completă a prostiei şi ticăloşiei lor; îi punea să lucreze pentru salvarea omenirii, nu pentru distrugerea ei. Cândva, în trecut, când a fost convocat să ţină un discurs public, s-a simţit atât de emoţionat, încât i-a fost rău; miile de oameni care îl ascultau acum se plecau în faţa elocinţei lui precum spicele de grâu în adierea vântului. Însă numai ocazional şi în treacăt se deranja să-i emoţioneze. I se părea uşor acum să fie de acord cu toţi cei pe care-i întâlnea, să înţeleagă toate punctele de vedere, să se identifice chiar şi cu cel mai nefamiliar spirit. Şi ştia cum trăieşte toată lumea şi cum e să fii morăreasă, gunoier, mecanic de locomotivă, evreu, episcop anglican, escroc sentimental. Obişnuit cum era să fie escrocat şi tras pe sfoară fără să protesteze, se pricepea acum la arta de-a fi brutal. Tocmai îl admonesta pe hamalul insolent de la Continental, care se plânsese că zece franci nu erau de-ajuns (şi care primise, pentru a respecta adevărul istoric, încă cinci în plus), când proprietăreasa lui ciocăni, deschise uşa şi spuse:

— Cina e gata, domnule Gumbril.

Simţindu-se niţel ruşinat că a fost întrerupt din ceea ce era, la urma urmei, una dintre ocupaţiile mai ruşinoase şi mai triviale din noua sa viaţă, Gumbril coborî la masa lui compusă din cotlet gras şi mazăre. Era prima masă ce avea să fie mâncată în urma noii decizii; o mâncă, deşi era regretabil de asemănătoare cu mesele din trecut, cu entuziasm şi oarecare solemnitate, de parcă ar fi participat la un sacrament. Se simţea optimist la gândul că în sfârşit, în sfârşit, făcea ceva cu viaţa sa.

După ce mâncă, se duse la etaj şi, umplând două valize şi o geantă de voiaj din piele cu cele mai valoroase posesiuni ale sale, se apucă de sarcina de a-i scrie directorului. Ar fi putut, desigur, să plece fără să-i scrie. Considera însă că era mai nobil, mai în ton cu noua sa viaţă, să lase o justificare în urma lui – sau, mai degrabă, nu o justificare, ci o acuzaţie. Îşi luă stiloul şi acuză.

2

Gumbril senior locuia într-o casă înaltă, îngustă şi rahitică dintr-un scuar micuţ şi puţin cunoscut, aflat nu departe de Paddington. Casa avea cinci etaje, un subsol plin de gândaci şi aproape o sută de trepte, care trepidau când erau coborâte alergând prea puternic. Era o casă îmbătrânită prematur dintr-un cartier aflat în ruină. Scuarul în care se înălţa decădea constant. Casele, care cu câţiva ani în urmă erau locuite de familii respectabile, erau acum împărţite în mici apartamente sordide, iar din mahalalele învecinate pe care, alături de majoritatea altor lucruri neplăcute, vechile familii burgheze reuşiseră să le ignore, pâlcuri invadatoare de copii veneau să se joace pe trotuarele cândva sacre.

Domnul Gumbril era aproape ultimul supravieţuitor dintre vechii locatari. Îi plăcea casa lui şi îi plăcea scuarul lui. Decăderea socială nu afectase cei paisprezece platani care împodobeau micuţa grădină a scuarului, iar zbenguiala copiilor murdari nu tulbura graurii care veneau, seară de seară în timpul verii, să îşi găsească adăpost pe crengile lor.

În serile frumoase, avea obiceiul să stea pe balcon, aşteptând sosirea păsărilor. Şi chiar la asfinţit, când cerul era cel mai auriu, deasupra capului se auzea un ciripit şi stolurile negre, nenumărate, de grauri brăzdau aerul, venind de la vânătoarea zilnică la locurile lor de culcuş, alese atât de capricios printre scuarurile şi grădinile plantate cu copaci din oraş şi păstrate cu atâta tenacitate, an după an, cu excluderea oricărui alt loc. De ce or fi fost aleşi cei paisprezece platani ai lui, domnul Gumbril nu-şi putea închipui. Erau o mulţime de grădini mai mari şi mai umbroase peste tot prin împrejurimi; însă acestea rămâneau fără păsări, în timp ce, în fiecare seară, din stolurile mai mari se desprindea o legiune loială, pentru a se aşeza cu zarvă în copacii lui. Stăteau şi ciripeau până când apunea soarele şi trecea amurgul, cu răstimpuri de tăcere când şi când, care cuprindeau subit şi inexplicabil toate păsările deodată, pentru a lua sfârşit la fel de subit şi ilogic, într-o izbucnire a aceleiaşi conversaţii zgomotoase şi simultane.

Graurii erau prietenii îndrăgiţi cu cea mai mare afecţiune ai domnului Gumbril; în timp ce stătea pe balcon, pentru a-i privi şi a-i asculta la lăsarea nopţii perfide, se îmbolnăvise de multe răceli şi friguri la ficat şi se alesese cu multe ore dureroase de reumatism. Aceste mici incidente nu-i scăzuseră însă cu nimic afecţiunea pentru păsări; în fiecare seară considerată frumoasă, putea fi văzut întotdeauna la ora amurgului, stând pe balcon, privind în jur captivat, prin ochelarii rotunzi, la cei paisprezece platani. Adierea vântului îi mişca părul cărunt, despărţindu-i-l în şuviţe lungi, subţiri, care îi cădeau pe frunte şi peste ochelari; şi atunci scutura din cap cu nerăbdare şi mâna-i osoasă se elibera pentru o clipă din netezirea şi apucarea neîncetată a bărbii rare şi cărunte pentru a împinge spre spate şuviţele rebele, pentru a îndrepta şi a pune ordine în părul răvăşit. Păsările continuau să ciripească, mâna revenea la netezirea şi apucarea bărbii; vântul bătea din nou; se lăsa întunericul şi felinarele cu gaz din jurul scuarului luminau frunzele dinspre exterior ale platanilor, atingeau tufele de lemn-câinesc din garduri cu o lumină de un verde ca smaraldul; în spatele lor se afla noaptea de nepătruns; în loc de iarbă tunsă şi straturi de muşcate era mister, erau profunzimi nesfârşite. Iar păsările tăceau în sfârşit.

Domnul Gumbril se ridica de pe scaunul lui de fier, îşi întindea braţele şi picioarele înţepenite de frig şi intra în casă prin ferestrele franţuzeşti ca să lucreze. Păsările constituiau distracţia lui; când ele tăceau, era timpul să se gândească la chestiuni serioase.

În această seară însă, nu lucra, căci întotdeauna duminica seara venea vechiul său prieten Porteous, pentru a lua cina şi a sta de vorbă. Întrerupându-le conversaţia pe neaşteptate la miezul nopţii, Gumbril junior îi găsi aşezaţi în faţa sobei cu gaz din camera de lucru a tatălui său.

— Băiete dragă, ce naiba cauţi aici? sări în picioare emoţionat Gumbril senior la intrarea fiului său.

Părul mătăsos îi flutură din cauza mişcării, transformat pentru o clipă într-o aură argintie, apoi se lăsă din nou în jos. Domnul Porteous rămase la locul său, calm, solid şi fără urmă de dezordine în ţinută, ca o cutie poştală stradală aşezată. Purta un monoclu prins cu o panglică neagră, o eşarfă neagră care lăsa vederii, deasupra faldurilor duble, un sfert de inch²¹ dintr-un guler alb rigid, o haină neagră la două rânduri de nasturi, o pereche de pantaloni în carouri de culoare deschisă şi cizme din piele lăcuită cu carâmbi din postav. Domnul Porteous era foarte scrupulos cu privire la înfăţişarea sa. Dacă l-ai fi întâlnit întâmplător pentru prima oară, nu ai fi ghicit că era expert în poezia latină din perioada antică târzie; şi nu intenţiona să te lase să ghiceşti asta. Alături de domnul Porteous, Gumbril senior, care era subţiratic, gârbovit şi agil în hainele lui largi şi boţite, avea aerul unei sperietori de ciori ciudat de animate.

— Ce naiba? repetă întrebarea bătrânul domn.

Gumbril junior ridică din umeri.

— Mă plictiseam, am decis să nu mai fiu profesor. (Vorbea simulând nepăsarea într-o manieră senină şi uşuratică.) Ce mai faceţi, domnule Porteous?

— Mulţumesc, invariabil bine.

— Ei, trebuie să spun că nu sunt deloc surprins, zise Gumbril senior aşezându-se din nou. Mă miră doar că, nefiind un pedagog înnăscut, ai rezistat atât. Ce te-o fi apucat să te faci învăţător, nu-mi pot imagina.

Se uită la fiul său mai întâi prin ochelari, apoi pe deasupra lor, dar motivele purtării băiatului său nu i se dezvăluiră prin nici una dintre priviri.

— Ce altceva puteam să fac? întrebă Gumbril junior, trăgându-şi un scaun lângă foc. Mi-ai dat educaţia unui pedagog şi te-ai spălat pe mâini de mine. Nici o oportunitate, nici o deschidere. N-am avut nici o alternativă. Iar acum îmi reproşezi.

Domnul Gumbril făcu un gest nerăbdător.

— Vorbeşti prostii, zise el. Singurul scop al felului de educaţie pe care l-ai primit este acela că îi oferă unui tânăr răgazul de-a descoperi ce anume îl interesează. Tu, se pare, nu ai fost interesat îndeajuns de nimic…

— Mă interesează totul, îl întrerupse Gumbril junior.

— Ceea ce înseamnă acelaşi lucru cu a nu fi interesat de nimic, zise tatăl lui ca într-o paranteză, continuând din punctul în care fusese întrerupt. Nu te-a interesat nimic îndeajuns ca să vrei să te dedici acelui lucru. De aceea ai căutat ultimul refugiu al minţilor slabe care au o educaţie clasică, ai devenit dascăl.

— Ei, haide, spuse Porteous, eu însumi mă ocup niţel cu învăţământul, trebuie să apăr această profesie.

Gumbril senior dădu drumul bărbii şi îşi netezi spre spate părul pe care vântul propriei vehemenţe îl ciufulise, dându-i-l în ochi.

— Nu denigrez profesia, spuse el. Câtuşi de puţin. Ar fi o profesie excelentă dacă toţi cei care ar practica-o ar fi tot atât de pasionaţi să predea pe cât eşti tu de munca ta, Porteous, sau eu de-a mea. Tocmai aceste fiinţe indecise, precum Theodore, sunt cele care o distrug lăsându-se purtate spre ea. Până când toţi profesorii nu vor fi genii şi entuziaşti, nimeni nu va învăţa nimic, în afară de ceea ce vor învăţa singuri.

— Totuşi, mi-aş dori să nu fi trebuit să învăţ atât de mult de unul singur, zise domnul Porteous. Am irosit mult timp lămurindu-mă cum să mă apuc de treabă şi unde să descopăr ceea ce voiam.

Gumbril junior îşi aprindea pipa.

— Am ajuns la concluzia, spuse el, vorbind în mici salturi bruşte între fiecare aspiraţie a flăcării în cupa pipei, că majoritatea oamenilor… s-ar cuveni… să nu fie învăţaţi nimic niciodată. (Aruncă băţul de chibrit.) Dumnezeu să aibă milă de noi, dar cei mai mulţi oameni sunt nişte câini. Ce rost are să-i înveţi ceva, în afară de-a se purta bine, a munci şi a da ascultare. Faptele, teoriile, adevărul despre univers – la ce le folosesc lor astea? Învaţă-i să înţeleagă – ei bine, asta doar îi încurcă; îi face să le scape simpla formă reală. Nu mai mult de unul dintr-o sută poate să profite de pe urma unei educaţii ştiinţifice sau literare.

— Şi tu eşti unul dintre aceştia? îl întrebă tatăl său.

— Se înţelege de la sine, răspunse Gumbril junior.

— Cred că s-ar putea să nu greşeşti foarte tare, zise domnul Porteous. Când mă gândesc la propriii mei copii, de exemplu…, oftă el, credeam că vor fi pasionaţi de lucrurile care m-au pasionat pe mine; nu pare să-i intereseze nimic altceva decât să se comporte ca nişte maimuţe – şi nici măcar unele foarte antropoide, la drept vorbind. Când aveam vârsta fiului meu celui mare, obişnuiam să stau nopţile ca să citesc texte latineşti. El stă treaz – sau mai degrabă merge, se clatină, tropăie – ca să danseze şi să bea. Îţi aduci aminte spusele Sfântului Bernard? „Vigilat tota nocte luxuriosus non solum patienter“ – (ascetul şi învăţatul doar privesc cu răbdare) – „sed et libenter, ut suam expleat voluptatem.“²² Ce face înţeleptul dintr-un sentiment al datoriei, prostul face ca să se distreze. Şi am încercat din răsputeri să-l conving să îndrăgească latina.

— Ei, în orice caz, nu aţi încercat să-l hrăniţi cu istorie, zise Gumbril junior. Acesta este adevăratul păcat de neiertat. Şi asta a fost ceea ce am făcut eu, până în această seară – încurajam băieţi de cincisprezece şi şaisprezece ani să se specializeze în istorie, ore în şir pe săptămână, silindu-i să citească generalităţile unor scriitori proşti cu privire la subiecte despre care numai ignoranţa noastră ne permite să generalizăm; îi învăţam să reproducă aceste generalităţi în mici „eseuri“ oribile scrise de ei înşişi; de fapt, era scandalos că le stricam minţile cu o dietă alcătuită din imprecizie inconsistentă. Dacă e ca aceste fiinţe să fie învăţate ceva, ar trebui să fie ceva greu şi concret. Latina – excelent. Matematica, fizica. Să citească istorie ca amuzament, desigur. Dar, pentru Dumnezeu, nu face din istorie elementul principal al educaţiei! (Gumbril junior vorbea cu seriozitate, de parcă ar fi fost un inspector şcolar care întocmea un raport. Era un subiect faţă de care, pe moment, încerca un sentiment foarte profund; încerca un sentiment profund faţă de toate subiectele în timp ce discuta despre ele.) În seara asta i-am scris directorului o lungă scrisoare despre predarea istoriei, adăugă el. E ceva foarte important. (Clătină din cap gânditor.) Deosebit de important.

— „Hora novissima, tempora pessima sunt, vigilemus“²³, zise domnul Porteous cu vorbele Sfântului Petru Damian.

— Foarte adevărat, aplaudă Gumbril senior. Şi, că veni vorba despre vremuri rele, Theodore, ce-ţi propui să faci acum, dacă-mi dai voie să întreb?

— Vreau să încep prin a face nişte bani.

Gumbril senior îşi puse mâinile pe genunchi, se aplecă în faţă şi râse.

— Ha-ha-ha! (Avea un râs profund, ca un dangăt de clopot, care semăna cu orăcăitul unei broaşte foarte mari şi melodioase.) N-o să faci, zise el, clătinând din cap până când părul îi veni în ochi. N-o să faci, repetă, râzând din nou.

— Ca să faci bani, trebuie să te pasioneze cu adevărat banii, spuse Porteous.

— Iar pe el nu-l pasionează, zise domnul Gumbril senior. Pe nici unul dintre noi nu-l pasionează banii.

— Când eram încă neobişnuit de sărac, continuă domnul Porteous, locuiam în aceeaşi casă cu un evreu rus care era blănar. Omul ăla era pasionat de bani, dacă vreţi. Era o pasiune, un entuziasm, un ideal. Ar fi putut să ducă un trai uşor, comod, şi tot ar fi câştigat destul ca să pună ceva deoparte pentru bătrâneţe. Însă suferea pentru idealul său înalt şi abstract despre bani mai mult decât a suferit Michelangelo pentru arta sa. Obişnuia să muncească nouăsprezece ore pe zi, iar în celelalte cinci dormea, întins sub bancul lui, în mizerie, trăgând în plămâni duhoarea şi firele de păr rupte. Acum este, într-adevăr, foarte bogat şi nu face nimic cu banii, nu vrea să facă nimic, nu ştie ce se face cu ei. Nu doreşte nici putere, nici plăcere. Dorinţa sa de bani este pur dezinteresată. Îmi aduce aminte de „Gramaticianul“ lui Browning. Am o mare admiraţie pentru el.

Pasiunea domnului Porteous se îndrepta spre poemele lui Notker Balbulus şi ale Sfântului Bernard. Îi luase aproape douăzeci de ani să se mute, împreună cu familia lui, din casa în care locuia blănarul rus. Dar Notker merita efortul, obişnuia el să spună. Notker merita chiar şi epuizarea şi paloarea unei soţii care muncea peste puterile ei, chiar şi ponoseala copiilor săi prost îmbrăcaţi şi nu prea bine hrăniţi. Îşi rearanjase monoclul şi mersese mai departe. Însă au existat împrejurări când a fost nevoie de mai mult decât de monoclul şi hainele lui distinse, îngrijite, pentru a-şi păstra moralul ridicat. Totuşi, acele vremuri se încheiaseră de-acum, Notker îi adusese în sfârşit un fel de renume şi chiar, indirect, o oarecare prosperitate.

Gumbril senior se întoarse din nou spre fiul său.

— Şi cum îţi propui să faci banii ăştia? întrebă el.

Gumbril junior explică. Se gândise bine la asta în taxi, pe drumul de la gară spre casă.

— Ideea mi-a venit azi-dimineaţă, zise el, în capelă, în timpul slujbei.

— Monstruoase, interveni Gumbril senior cu o indignare sinceră, monstruoase aceste reminiscenţe medievale din şcoli. Capelă, auzi!

— Mi-a venit ca o apocalipsă, brusc, precum inspiraţia divină, continuă Gumbril junior. Mi-a venit o idee măreaţă şi luminoasă – ideea Pantalonilor Ingenioşi Gumbril.

— Şi ce sunt Pantalonii Ingenioşi Gumbril?

— O binefacere pentru cei care au o ocupaţie sedentară. (Gumbril junior îşi compusese deja prospectul şi primele reclame.) O alinare pentru toţi călătorii, înlocuitorul civilizaţiei pentru steatopigie²⁴, indispensabil amatorilor de premiere teatrale, prietenul iubitorilor de concerte…

Domnul Porteous începu să intoneze:

— „Lectulus Dei floridus

Gazophylacium Ecclesiae,

Cithara benesonans Dei,

Cymbalum jubilationis Christi,

Promptuarium mysteriorum fidei, ora pro nobis“²⁵.

Pantalonii tăi Ingenioşi mi se par foarte asemănători cu una dintre vechile mele litanii, Theodore, adăugă el.

— Vrem descrieri ştiinţifice, nu litanii, zise Gumbril senior. Ce sunt Pantalonii Ingenioşi Gumbril?

— Ştiinţific, atunci, zise Gumbril junior, Pantalonii mei Ingenioşi pot fi descrişi ca nişte pantaloni cu şezut pneumatic, care se poate umfla cu ajutorul unui tub prevăzut cu o valvă; confecţionat în întregime din cauciuc roşu, fără cusături, vârât între două straturi de ţesătură.

— Trebuie să spun că am auzit şi de invenţii mai proaste, zise Gumbril senior pe un ton de aprobare oarecum înciudată. Tu eşti prea voinic, Porteous, ca să poţi a aprecia ideea. Noi, Gumbrilii, suntem toţi un neam de slăbănogi.

— După ce-mi voi scoate brevetul pentru invenţie, continuă fiul său pe un ton calm şi foarte profesional, fie o voi vinde unui capitalist, fie o voi exploata comercial eu însumi. În orice caz, voi face bani, ceea ce, aş putea spune, este mai mult decât ai făcut vreodată dumneata sau oricare alt Gumbril.

— Foarte adevărat, foarte adevărat, zise Gumbril senior, râzând cu multă voioşie. Şi nici tu nu vei face. Poţi să-i fii recunoscător intolerabilei tale mătuşi Flo că ţi-a lăsat acele trei sute de lire pe an. O să ai nevoie de ele. Dar dacă vrei într-adevăr un capitalist, continuă el, am exact omul care-ţi trebuie. E un om care are mania de-a cumpăra case în stil Tudor şi de-a le face mai Tudor decât sunt. Am desfăcut în bucăţi vreo şase astfel de case prăpădite ca să le reconstruiesc altfel pentru el.

— Nu-mi prea pare de mare folos pentru mine, zise fiul său.

— O, ăsta e doar viciul lui. Doar distracţia sa. Afacerea lui…, ezită Gumbril senior.

— Ei, care e afacerea lui?

— Păi, pare a fi totul. Să breveteze medicamente, să comercializeze ziare, să bage în faliment bursa tutunului – mi-a vorbit despre astea şi despre o grămadă de altele asemenea. Pare să zboare ca un fluture în căutare de miere sau, mai degrabă, de bani.

— Şi face bani?

— Păi, îmi plăteşte facturile, cumpără alte case Tudor şi îmi face cinste cu mese la Ritz. Asta-i tot ce ştiu.

— Ei bine, nu strică să încercăm.

— O să-i scriu, zise Gumbril senior. Îl cheamă Boldero. Fie o să râdă de ideea ta, fie o va lua şi nu-ţi va da nimic pe ea. Totuşi – se uită el la fiul său pe deasupra ochelarilor –, dacă printr-o întâmplare imaginabilă ai ajunge vreodată bogat, dacă, dacă, dacă… – şi accentuă depărtarea condiţionalului ridicând un pic mai mult din sprâncene, dând din mâini, cu un gest şovăitor, tot mai departe la fiecare repetare a cuvântului – …dacă, ei bine, atunci am exact ce-ţi trebuie. Ascultă această mică idee cu adevărat încântătoare care mi-a venit azi după-amiază. (Băgă mâna în buzunarul de la haină şi, după ce trie şi scormoni un pic, scoase o coală de hârtie pe care era desenată cu aproximare secţiunea verticală a unei case.) Pentru oricine are opt sau zece mii de lire de cheltuit, asta ar fi… asta ar fi… (Gumbril senior îşi netezi părul şi şovăi, căutând ceva suficient de convingător de spus despre mica sa idee.) Ei bine, asta ar fi mult prea bună pentru majoritatea împieliţaţilor grăsani care au într-adevăr opt sau zece mii de cheltuit.

Îi dădu foaia lui Gumbril junior, care o ţinu în aşa fel încât atât el, cât şi domnul Porteous să se poată uita la ea. Gumbril senior se ridică de pe scaun şi, stând în picioare în spatele lor, se aplecă pentru a elucida şi explica.

— Înţelegeţi ideea, zise el, îngrijorat ca nu cumva ei să nu reuşească să priceapă. Un bloc central de trei nivele, cu aripi joase de numai un nivel, terminându-se cu pavilioane cu un etaj. Acoperişurile plane ale aripilor sunt folosite ca grădini – vedeţi? – protejate dinspre nord de un zid. În aripa estică se află bucătăria şi garajul, cu camerele servitoarelor în pavilionul din capăt. La vest e o bibliotecă, ce are în faţă o logie cu arcade. Şi, în loc de o suprastructură solidă care să corespundă cu camerele servitoarelor, există o pergolă cu stâlpi din cărămidă. Vedeţi? Iar în blocul principal e un fel de balcon spaniol care se întinde pe toată lungimea etajului întâi; asta conferă o linie orizontală bună. Şi obţii perpendicularele cu chei de boltă şi panouri înălţate. Iar acoperişul e ascuns de un parapet şi există parapete de-a lungul laturilor deschise ale grădinilor de pe acoperişurile aripilor. Totul este din cărămidă. Asta e faţada dinspre grădină; faţada intrării va fi şi ea admirabilă. Vă place?

— Foarte mult, zise Gumbril junior, dând din cap.

Tatăl lui oftă, luă schiţa şi o puse înapoi în buzunar.

— Trebuie să te grăbeşti cu cele zece mii ale tale, zise el. Şi tu, Porteous, şi tu. Aştept de atâta vreme să-ţi construiesc o casă splendidă.

Râzând, domnul Porteous se ridică de pe scaun.

— Şi s-ar putea să mai aştepţi mult şi bine, dragul meu Gumbril, răspunse el. Căci splendida mea casă nu se va construi pe această parte a Noului Ierusalim şi trebuie să mai trăieşti încă multă vreme. Multă, multă vreme, repetă domnul Porteous şi îşi încheie cu grijă nasturii hainei la două rânduri, de parcă regla un instrument de precizie, îşi scoase monoclul şi îl puse din nou. (Apoi, foarte drept şi ordonat, într-o manieră foarte soldăţească şi de cutie poştală stradală, se îndreptă cu paşi apăsaţi spre uşă.) M-ai ţinut foarte târziu în seara asta, zise el. Exagerat de târziu.

Uşa de la intrare se închise cu putere după plecarea domnului Porteous. Gumbril senior reveni sus, în camera mare de la primul etaj, netezindu-şi părul, pe care impetuozitatea cu care urcase scările îl ciufulise din nou.

— E un tip cumsecade, un tip grozav, zise el despre oaspetele plecat.

— Întotdeauna îi admir monoclul, spuse Gumbril junior fără nici o relevanţă.

Însă tatăl lui transformă irelevantul în relevant.

— Nu ar fi putut reuşi fără el, cred. A fost un simbol, un stindard mândru. Sărăcia e mizeră, nu e deloc frumoasă. Monoclul a contat niţel, înţelegi. Întotdeauna sunt enorm de recunoscător că am avut nişte bani. Nu aş fi putut rezista fără ei. E nevoie de forţă, de mai multă forţă decât am eu. (Îşi apucă barba de sub bărbie şi rămase o clipă într-o tăcere îngândurată.) Avantajul profesiei lui Porteous, continuă el meditativ într-un târziu, e că poate fi desfăşurată de unul singur, fără colaborare. Nu e nevoie să apelezi la nimeni altcineva sau să ai de-a face vreun pic cu alţi oameni, dacă nu vrei. Asta e atât de deplorabil la arhitectură. Nu există intimitate, ca să zic aşa, există mereu ciocnirea asta oribilă cu clienţii, constructorii, contractorii şi oamenii, înainte de-a reuşi să realizezi ceva. Este realmente revoltător. Nu mă pricep la oameni. De cei mai mulţi nu-mi place deloc, chiar deloc, repetă vehement domnul Gumbril. Nu mă descurc foarte bine cu ei, nu asta e treaba mea. Treaba mea e arhitectura. Numai că nu am prea des ocazia s-o practic. Nu cum s-ar cuveni.

Gumbril senior zâmbi oarecum trist.

— Totuşi, zise el, pot să fac ceva. Am talentul meu, am imaginaţia mea. Pe astea nu mi le poate lua nimeni. Vino să vezi cu ce m-am îndeletnicit în ultima vreme.

Deschise drumul ieşind din cameră şi urcând câte două trepte odată, către un etaj superior. Deschise uşa a ceea ce ar fi trebuit să fie, într-o casă bine ordonată, dormitorul cel mare şi se strecură înăuntru pe întuneric.

— Să nu dai buzna, pentru numele lui Dumnezeu, să nu dai buzna, strigă în urmă către fiul său. O să spargi ceva. Aşteaptă să aprind lumina. Aşa le stă în fire măgarilor ăstora de electricieni, să ascundă întrerupătorul în spatele uşii, ca aici.

Gumbril junior îl auzi bâjbâind prin beznă, apoi se făcu brusc lumină. Păşi înăuntru.

Singurul mobilier din încăpere era compus din două mese demontabile lungi. Pe acestea, pe poliţa de deasupra căminului şi peste tot pe podea erau împrăştiate de-a valma, precum elementele unui oraş încurcat, nenumărate machete arhitecturale – o vastă colecţie. Erau catedrale, sedii de primării, universităţi, biblioteci publice, trei sau patru zgârie-nori micuţi şi eleganţi, clădiri de birouri, depozite uriaşe, fabrici şi, în sfârşit, zeci de reşedinţe de ţară magnifice, cu tot cu grădinile lor terasate, cu şirurile grandioase de trepte, cu fântânile, cascadele ornamentale şi canalele lor cu poduri distinse, cu micile lor pavilioane rococo şi căsuţele de vară.

— Nu că sunt minunate?

Gumbril senior se întoarse plin de entuziasm către fiul său. Părul cărunt şi lung îi flutură în smocuri pe lângă cap, ochelarii îi sclipiră şi, în spatele lor, ochii îi străluciră de emoţie.

— Minunate, aprobă Gumbril junior.

— Când vei fi foarte bogat, îi zise tatăl său, o să-ţi construiesc una din astea. (Şi arătă spre un sătuc alcătuit dintr-un pâlc de reşedinţe în stilul celei de la Chatsworth, de la capătul unei mese lungi, dispuse în jurul domului unei catedrale mai vaste şi mai austere a Sfântului Petru.) Uită-te la asta, de pildă. (Îşi croi cu agilitate drum prin cameră, înhăţă micuţa veioză pentru citit care se afla pe poliţa căminului, între o gară şi un baptisteriu, şi se întoarse într-o clipă, trăgând după el cablul lung care, când se întinse, răsturnă turnurile din vârful unui zgârie-nori de lângă şemineu.) Priveşte, repetă el. (Aprinse veioza, mişcând-o înainte şi înapoi, de sus în jos, în faţa palatului în miniatură.) Uită-te la frumuseţea luminii şi umbrei, zise el. Aici, sub cornişa mare, nu că e splendid? Şi priveşte cât de minunat poartă stâlpii liniile verticale. Şi apoi soliditatea, mărimea, răceala ameninţătoare!

Îşi azvârli braţele în sus şi ridică privirea, de parcă ar fi stat, copleşit, la baza unei faţade imense şi abrupte. Luminile şi umbrele fluctuau frenetic prin întregul oraş de palate şi catedrale impunătoare în timp ce el agita, extaziat, veioza deasupra capului.

— Iar apoi, se aplecă el brusc, privind cu atenţie şi arătând încă o dată la detaliile palatului său, apoi e intrarea – împodobită toată cu sculpturi. Ce magnific şi surprinzător înfloreşte din zidurile goale! Ca scrisul colosal al lui Darius, ca figurile gravate pe suprafaţa plată a stâncii de pe muntele Behistun – neaşteptat, minunat şi uman, uman în goliciunea din jurul său.

Gumbril senior îşi dădu părul pe spate şi se întoarse, zâmbind, să se uite la fiul său pe deasupra ochelarilor.

— Foarte frumos, dădu Gumbril junior din cap spre el. Dar zidul nu este un pic prea gol? S-ar părea că laşi foarte puţine ferestre în acest imens palazzo²⁶.

— Adevărat, foarte adevărat, răspunse tatăl său, oftând. Mă tem că acest proiect nu ar fi prea potrivit pentru Anglia. E destinat unui loc unde este soare – unde faci tot posibilul să împiedici lumina să pătrundă, în loc să o laşi să intre, aşa cum eşti nevoit să faci aici. Ferestrele sunt blestemul arhitecturii în ţara asta. Zidurile trebuie să fie ca nişte site, numai găuri, asta e exasperant. Dacă ai vrea să-ţi construiesc casa asta, ar trebui să locuieşti în Barbados sau într-un loc asemănător.

— Nimic nu mi-ar plăcea mai mult, zise Gumbril junior.

— Un alt avantaj al ţărilor însorite, continuă Gumbril senior, e că poţi trăi cu adevărat ca un aristocrat, în intimitate, de unul singur. Nu e nevoie să priveşti afară, la lumea cea murdară, sau să laşi lumea cea murdară să privească înăuntru, la tine. Uite casa asta splendidă, de exemplu, care priveşte lumea prin câteva ferestre de ventilaţie şi o singură intrare ca de peşteră. Însă uită-te înăuntru. (Ţinu veioza deasupra curţii din inima palatului. Gumbril junior se aplecă să se uite, la fel ca tatăl său.) Întreaga viaţă priveşte spre interior – într-o curte frumoasă, ceva mai mult decât un patio spaniol. Uită-te aici, la şirurile triple de arcade, la culoarele boltite, pentru meditaţiile tale peripatetice la răcoare, la tritonul din centru, care revarsă apă curată într-un bazin de marmură, la mozaicul pardoselii şi la cel care împodobeşte zidurile, strălucitor în contrast cu stucul alb. Şi iată arcada care duce în grădini. Iar acum trebuie să vii să arunci o privire la grădina din faţă.

Merse cu veioza în jurul mesei, pe latura cealaltă. Deodată se auzi un trosnet. Cordonul veiozei răsturnase de pe masă o catedrală. Zăcea acum pe jos, o ruină funestă, de parcă ar fi fost distrusă de vreun cataclism cumplit.

— Fir-ar să fie! zise Gumbril senior, cu o izbucnire de furie elisabetană. (Puse veioza jos şi dădu fuga să vadă cât de ireparabil era dezastrul.) Machetele astea sunt groaznic de scumpe, explică el, aplecându-se peste ruine. (Adună bucăţile cu delicateţe şi le puse la loc pe masă.) Ar fi putut să fie şi mai rău, zise el în cele din urmă, scuturându-şi praful de pe mâini. Deşi mă tem că domul ăla nu va mai fi niciodată la fel. (Luând din nou veioza, o ţinu deasupra capului şi stătu să se uite, cu o satisfacţie melancolică, la creaţiile sale.) Şi când te gândeşti, zise el după o scurtă pauză, că mi-am petrecut ultimele zile proiectând case-tip pentru muncitorii din Bletchley! Sunt norocos că am obţinut proiectul, desigur, dar zău aşa, un om civilizat să fie nevoit să facă astfel de munci! E prea mult. Pe vremuri, fiinţele astea îşi construiau singure cocioabele, iar acestea erau foarte drăguţe şi potrivite pentru ele. Arhitecţii erau ocupaţi cu arhitectura – care este expresia demnităţii şi măreţiei omeneşti, protestul omului şi nu obedienţa sa jalnică. Nu poţi să faci mare protest cu o casă-tip la şapte sute de lire. Fără îndoială, poţi să protestezi un pic, poţi să dai căsuţei proporţii decente şi să eviţi sordidul şi vulgaritatea. Dar asta-i tot, e de fapt un proces negativ. Poţi să începi să protestezi activ şi pozitiv doar când abandonezi mărunta scară umană şi construieşti pentru giganţi – când construieşti pentru spiritul şi imaginaţia omului, nu pentru corpul lui micuţ. Case-tip, zău aşa!

Domnul Gumbril pufni indignat.

— Când mă gândesc la Alberti!

Şi se gândi la Alberti – Alberti, cel mai nobil roman dintre toţi, adevăratul şi singurul roman. Căci romanii înşişi îşi trăiseră propriile vieţi, sordid şi extravagant, în mijlocul unui imperiu vulgar. Alberti şi discipolii săi din Renaştere au trăit viaţa romană ideală. L-au pus pe Plutarh în arhitectura lor. I-au luat pe detestabilul Cato cel real, pe Brutus din istorie şi au făcut din ei eroi romani care să meargă înaintea lor ca ghizi şi modele. Înainte de Alberti, nu existau romani autentici, iar odată cu moartea lui Piranesi, rasa a început să se stingă, îndreptându-se spre pieire.

— Şi când mă gândesc la Brunelleschi!

Gumbril senior începu să-şi amintească entuziasmat de arhitectul care suspendase pe opt arce subţiri din marmură cel mai uşor şi mai minunat dom dintre toate.

— Şi la Michelangelo! Formidabila absidă enormă… Şi la Wren, şi la Palladio, când mă gândesc la toţi aceştia…

Gumbril senior flutură din mâini şi tăcu. Nu putu să exprime în cuvinte ce simţea când se gândea la ei.

Gumbril junior se uită la ceasul de mână.

— E două şi jumătate, zise el. E timpul să mergem la culcare.

1. Christopher Marlowe, piesa de teatru Eduard al II-lea, Actul I, Scena 1.

2. Licenţiat (Bachelor of Arts) al Universităţii Oxford (Oxon este abrevierea denumirii latineşti a acesteia, Universitas Oxoniensis).

3. Redarea citatelor biblice s-a făcut în conformitate cu Biblia, trad. de D. Cornilescu, T. Popescu şi E. Constantinescu, Gute Botschaft Verlag, ed. a II-a revizuită, 1990; Deuteronomul (6:4), p. 194.

4. Deuteronomul (6:5), p. 194.

5. Abreviere de la Master of Arts, titulatură conferită unui absolvent de masterat.

6. Deuteronomul (6:6), p. 194.

7. Deuteronomul (6:7), p. 194.

8. Foarte simpatică (în it., în orig.).

9. Deuteronomul (6:11), pp. 194-195.

10. Nume drag (în it., în orig.).

11. Deuteronomul (6:13), p. 195.

12. Deuteronomul (6:24), p. 195.

13. Psalmii (123:3), p. 636.

14. Stil arhitectural ce reprezintă a treia diviziune istorică a goticului englez, apărut şi dezvoltat în Anglia aproximativ între 1380 şi 1520.

15. Făcând referire la ingredientele din industria parfumurilor, denumirea (Orris root, în orig.) a fost preluată în română ca „rădăcină de orris“, dar – cum se referă la rădăcina mai multor specii de irişi – am preferat această traducere.

16. Citat din Geoffrey Chaucer, Povestirile din Canterbury, „Prologul“, trad. de Dan Duţescu, Ed. Hyperion, Chişinău, 1993, p. 32, v. 188.

17. Faptele Apostolilor (19:34), p. 1095.

18. Mişcare de unificare naţională din Italia, de la mijlocul secolului al XIX-lea.

19. Papa Pius al IX-lea (în it., în orig.).

20. Trimitere la dogma infailibilităţii papale, formulată în cadrul Conciliului Vatican I din 1869, convocat de către papa Pius al IX-lea.

21. Aproximativ jumătate de centimetru.

22. Sibaritul stă treaz toată noaptea, nu doar răbdător, ci cu entuziasm, pentru a-şi satisface poftele (în lat., în orig.).

23. Acestea sunt ultimele zile, cele mai rele, haideţi să veghem (în lat., în orig.).

24. În original, steatopygism, dar cel mai probabil autorul a vrut să spună steatopygia („steatopigie“) – termen medical ce desemnează o depunere abundentă de grăsime în regiunea sacro-fesieră, caracteristică mai ales la femei.

25. Fragment din Breviarul latin, aici o rugăciune adresată Fecioarei Maria: „Grădină în plină floare, / Tezaur al Bisericii, / Citeră de slăvire a Domnului, / Cimbal de bucurie a lui Hristos, / Grotă a misterelor credinţei, roagă-te pentru noi“.

26. Palat (în it., în orig.).