Sayaka Murata, Konbini ningen

Copyright © 2016 Sayaka Murata

All rights reserved

Original Japanese edition published by Bungeishunju Ltd., Tokyo.

Romanian-language translation rights reserved by Polirom Publishing House under the license granted by Sayaka Murata arranged with Bungeishunju Ltd. through The English Agency (Japan) Ltd.

© 2018 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-7312-4

ISBN PDF: 978-973-46-7313-1

ISBN print: 978-973-46-7223-3

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: © robzs/Depositphotos.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

SAYAKA MURATA (n. 1979), considerată de criticii occidentali noua senzaţie a literaturii japoneze contemporane, a debutat ca prozatoare în 2003 cu nuvela Hrănitul la sîn (Junyu), recompensată cu Premiul Gunzo pentru debut. A continuat să scrie, iar în 2009 a publicat Cîntec de argint (Gin iro no uta), cu care a cîştigat Premiul Noma pentru tineri scriitori. Nonconformismul şi incisivitatea cu care abordează în prozele ei subiecte-tabu în societatea japoneză – sexualitatea, obsesia pentru imaginea şi recunoaşterea socială, complexele de inferioritate ale tinerilor ce nu se pot adapta capricioaselor standarde nipone de frumuseţe – i-au adus recunoaşterea publicului, iar în 2013 publică Despre oase, despre căldura trupului, despre oraşul alb (Shiro-iro no machi no, sono hone no taion no), pentru care este recompensată cu Premiul Yukio Mishima. Trei ani mai tîrziu publică romanul Femeia minimarket (Konbini ningen), care îi aduce Premiul Akutagawa. Printre celelalte cărţi ale sale se numără Şoarece (Mausu, 2008), Apă pentru stele (Hoshi ga suu mizu, 2010) şi Arca (Hakobune, 2011).

Un minimarket japonez ascunde un univers al sunetelor de tot felul: clopoțelul ce anunță intrarea clienților pe ușă, vocile vedetelor ce fac reclamă la noile produse răsunând prin difuzoare, glasurile angajaților întâmpinând clienții, bâzâitul codului de bare scanat, foșnetul produselor aruncate în coșuri și al pungilor cu pâine prinse între degete, tocurile de pantofi făcând ture printre rafturi. Ca într-un vârtej, toate se contopesc într-o singură voce – vocea minimarketului – ce-mi sună neîntrerupt în timpane. Trrrr-trrrr… Ecoul slab al unei sticle de plastic alunecând din fundul unui raft din frigider, după ce altele din fața ei tocmai fuseseră luate, mă face să ridic brusc capul. E sunetul care-mi lasă întregul corp pradă unor reacții incontrolabile, de vreme ce sunt mulți clienți care iau din frigider sticle cu băuturi reci înainte să se îndrepte spre casa de marcat. O femeie cu o sticlă cu apă minerală în mână nu se apropie de casă. Înainte ca ochii să mi se concentreze din nou la degete, arunc o privire: o văd stând în fața vitrinei cu deserturi, preocupată să găsească ce caută.

În timp ce urechile mele culeg informații din toate zgomotele împrăștiate prin magazin, cu mișcări iuți mâinile mele aranjează pachețelele cu onigiri¹ care tocmai ne-au fost livrate. Dimineața cel mai bine se vând onigiri, sandviciurile și salatele. În alt colț al magazinului Sugawara, o fată ce lucrează cu jumătate de normă, ca și mine, face inventarul produselor cu ajutorul unui mic scaner portabil, în timp ce eu pun pe rafturile frigiderului pachețelele proaspete, făcute cu minuțiozitate de niște mașini automate: în mijloc pun două rânduri de onigiri umplute cu cremă de brânză și icre picante de cod (produs nou, abia azi scos la vânzare), alături aranjez alte două rânduri cu umplutură de ton cu maioneză (se vând cel mai bine la noi în magazin), lăsându-le la margine pe cele cu fulgi uscați de pește și sos de soia (astea nu se vând prea bine). E o cursă contracronometru, așa că dau din mâini fără să-mi folosesc prea mult creierul, întregul meu corp supunându-se unor reguli pe care le simt în fiecare fibră.

Zornăitul delicat al monedelor mă face să întorc capul spre casa de marcat. Sunt sensibilă la zgomotul lor, fiindcă cei mai mulți clienți scormonesc prin buzunare după ele sau le aleg cu atenţie din palmă ca să-și cumpere, înainte să plece din magazin, țigări sau ziare. Nici de data asta nu mă înșelasem: un bărbat se apropie de casa de marcat, ținând o doză mică de cafea într-o mână, iar cealaltă în buzunar. Într-o clipită străbat magazinul și mă strecor în fața casei de marcat: clientul nu trebuie să aștepte, iar eu sunt gata să-i preiau comanda.

— Bună dimineața! Bine ați venit la magazinul nostru, domnule! îl întâmpin voioasă, aplecându-mi ușor capul, înainte să-i iau doza de cafea.

— Ăăă… dați-mi și un pachet de țigări. Alea din caseta numărul cinci…

— Sigur, imediat.

Scot repede un pachet de Marlboro Menthol Lights și scanez codul de bare.

— Vă rog să apăsați pe ecran și să vă confirmați vârsta.

În timp ce tastează pe ecran, îl văd cum trage cu ochiul la vitrina caldă în care sunt aranjate produsele fast-food. Brusc, arătătorul i se oprește. Ar fi bine să-l întreb dacă dorește ceva din vitrină, dar când privirea unui client trădează ezitare, mi-am făcut un obicei să dau un pas înapoi și să aștept răbdătoare până se hotărăște.

— Dați-mi și un American Dog.

— Sigur, imediat, domnule. Vă mulțumim!

Îmi dezinfectez mâinile cu alcool, deschid vitrina, scot un American Dog și-l ambalez.

— Doriți să vă pun cafeaua rece și hotdogul fierbinte în pungi separate?

— A, nu, nu-i nevoie… puneți-le în aceeași pungă.

Cu mișcări rapide pun într-o pungă mică doza de cafea, pachetul de țigări și hotdogul. În tot acest timp bărbatul a căutat câteva monede prin buzunarele gecii, dar, în cele din urmă, își duse mâna la buzunarul de la piept, precipitat, ca și cum tocmai își adusese aminte de ceva. Din gestul lui îmi dau seama imediat că are de gând să plătească cu cardul.

— Plătesc cu un card Suica.

— Am înțeles. Vă rog să introduceţi cardul aici.

Întregul meu corp reacționează instinctiv la privirile și gesturile cele mai neînsemnate ale clienților, pe care am ajuns să le decodez automat. Urechile și ochii sunt senzorii mei cei mai importanți ce le detectează orice mișcare și dorință, chiar și cele mai mici. În timp ce sunt foarte atentă să nu-i stânjenesc privindu-i prea de aproape, mâinile mele se mișcă rapid în funcție de informațiile pe care le primesc din jur.

— Acesta este bonul dumneavoastră, domnule. Vă mulțumim că ați cumpărat de la noi!

— Mulțumesc, răspunde încet bărbatul, luând bonul și îndreptându-se spre ieșire.

— Îmi cer scuze că v-am făcut să așteptați! Bună dimineața și bine-ați venit la noi! îi spun femeii care urmează la rând, aplecând ușor capul spre ea.

Simt că va mai trece încă o dimineață fără să se întâmple ceva neobişnuit între pereții minimarketului ăstuia cât o cutiuţă de mic, dar scăldat din belșug de razele soarelui. Dincolo de geamul ce strălucește lună, pe care nu e nici o amprentă, văd trecători grăbindu-se care încotro. A început o nouă zi, lumea își deschide ochii, roțile mecanismului din măruntaiele acestei lumi se pun în mișcare. Și eu sunt una din acele rotițe ce se învârt fără încetare. Eu, o părticică din mecanismul lumii, continui să mă învârt în această fărâmă de timp numită dimineață.

Tocmai când mă grăbeam să reiau aranjatul pachețelelor cu onigiri în frigider, mă strigă coordonatoarea grupului de angajați cu jumătate de normă, doamna Izumi.

— Domnișoară Furukura, câte bancnote de cinci mii de yeni au mai rămas în casă?

— Păi… au mai rămas vreo două, cred.

— Vai de mine! Nu-i bine deloc! Înseamnă că azi au plătit mulți cu bancnote de zece mii de yeni. Și nici în seif nu avem prea multe. O să trag o fugă la bancă, înainte de prânz, de îndată ce se termină aglomerația și nu mai vine nici un transport cu marfă.

— O! Vă mulțumesc!

Din cauză lipsei de personal, șeful de magazin face turele de noapte, iar doamna Izumi acoperă tura de dimineață. Suntem apropiate ca vârstă și, deși e angajată cu jumătate de normă, muncește mult, de parcă ar fi angajată cu normă întreagă.

— În jur de ora zece mă duc la bancă să schimb niște bancnote. A! Era să uit! Azi trebuie să sosească comanda de inarizushi². Când vine clientul, ocupă-te de el, da?

— Sigur că da!

Mă uit la ceas: e aproape nouă jumătate. Mai e puțin și nebunia din fiecare dimineață se va potoli. De îndată ce termin de aranjat marfa primită, trebuie să mă pregătesc să fac față aglomerației din pauza de masă. După ce-mi îndrept spatele, mă duc din nou la raft și continui să aranjez pachețelele cu onigiri.

*

Nu am nici o amintire clară despre viața pe care am avut-o înainte să „renasc“ ca angajată cu jumătate de normă la un minimarket non-stop. Știu doar că am venit pe lume într-o familie obișnuită, că am crescut într-un cartier dintr-o suburbie, fiind iubită așa cum se iubește în mod… obișnuit. Cu toate astea, toți credeau despre mine că sunt un pic mai ciudată. Odată, când eram la grădiniță, am găsit în parc o pasăre moartă. Era mică, dar avea pene frumoase, albastre – părea o pasăre de colivie, crescută în casă. Avea gâtul răsucit și ochișorii închiși. Văzând-o, toți copiii adunați în jurul ei începuseră să plângă.

— Vai! Oare ce să facem? întrebă o fetiță.

Nici nu apucase să termine întrebarea că eu deja luasem în palmă micuța creatură, alergând într-o suflare spre banca unde mama vorbea cu alte mămici.

— Ce s-a întâmplat, Keiko? A! Ia uite! Ai găsit o păsărică! De unde o fi căzut oare? Sărăcuța de ea! Ce zici, o îngropăm? mă întrebă mama cu voce blândă, în timp ce mă mângâia pe creștet.

— Ba nu! O mâncăm!

— Ce-ai zis?

— Păi lui tata îi plac frigăruile de pui, nu? Diseară o frigem și-o mâncăm!

Mama mă privea șocată. Convinsă că nu auzise ce-i spusesem, am repetat, pronunțând cuvintele și mai clar. Una dintre femeile care stăteau alături de mama părea și mai șocată decât ea: rămăsese cu gura căscată, ochii îi ieșeau din orbite, iar nările i se umflaseră, luând forma a două cercuri perfecte. Arăta atât de caraghios, încât cu greu m-am abținut să izbucnesc în râs. Văzând-o cum fixează cu privirea pasărea din palma mea, mi-a trecut brusc prin minte că tata nu s-ar sătura cu o pasăre atât de mică.

— Să-i ducem mai multe? am întrebat, uitându-mă la trei vrăbiuțe ce țopăiau pe lângă noi.

— Keiko! țipă nervoasă mama, venindu-și, în sfârșit, în fire. Facem o groapă mică pentru păsărică și o îngropăm! Ai înțeles? Uită-te în jurul tău! Toți au lacrimi în ochii, toți plâng! Când îți moare un prieten, suferi, ești trist! Chiar nu ți-e milă de ea?

— De ce să-mi fie milă? Doar e moartă…

Auzindu-mă, mama amuți pe loc. În capul meu era o singură imagine: tata, mama, eu și sora mea mai mică înfruptându-ne cu poftă din carnea micii înaripate. La urma urmei, ce e rău în asta? Lui tata îi plăcea carnea de pui la grătar, iar eu și sora mea ne dădeam în vânt după carne prăjită bine, în ulei încins. Nu pricepeam nici în ruptul capului de ce trebuie s-o îngropăm, când puteam foarte bine s-o mâncăm! Mai mult, parcul era plin de păsări, așa că tot ce trebuia să facem era să prindem mai multe și să le luăm acasă.

— Keiko! Uită-te la ea! E micuță și drăguță, nu-i așa? mă întrebă mama împăciuitoare, dar serioasă, încercând să mă convingă. Ce zici? Îi facem aici o groapă mică, îi punem flori pe mormânt…

Până la urmă, am făcut întocmai cum hotărâse mama, dar, în sinea mea, nu înțelegeam deloc de ce o făcusem. Toți vărsau lacrimi pentru mica înaripată, dar, în timp ce se văicăreau – „Vai, biata păsărică!“ –, omorau florile din parc, smulgându-le din pământ, strigând în gura mare: „Uau! Ce frumoase sunt! Ce s-ar mai bucura păsărica de le-ar vedea!“. Era o scenă grotescă, toți arătau de parcă și-ar fi pierdut mințile. Am făcut o groapă mică după un gard, exact pe parcela în care era pus un indicator cu Trecerea interzisă. Am îngropat-o acolo, iar deasupra moviliței de pământ un copil a înfipt un bețișor de lemn de la o înghețată pe băț, găsit în pubela de gunoi a parcului – chipurile voia să marcheze mormântul. Am încheiat ceremonia punând un buchet mare, făcut din cadavrele florilor smulse din parc.

— Privește, Keiko… Sărăcuța de ea! Biata păsărică! E trist, nu? Ți se rupe inima de milă, nu-i așa? mă întrebă mama.

O auzeam repetând întruna aceleași cuvinte, străduindu-se să fie convingătoare, însă eu nu găseam nimic trist în ce se întâmplase în acea zi în parc.

Incidentul cu pasărea nu a fost singurul, au mai fost și altele. Abia intrasem la școala primară, când, într-o zi, în timpul unei ore de educație fizică, niște băieți din clasa mea se încăieraseră. „Chemați repede un profesor!“, „Opriți-i!“, țipau speriați ceilalți copii. „Ei lasă, că-i opresc eu!“, mi-am zis în gând, ducându-mă glonț la dulapul tehnic al școlii unde erau depozitate niște scule. Am scos o lopată, m-am întors într-un suflet la locul unde cei doi indisciplinați se băteau și l-am trăsnit pe unul dintre ei drept în scăfârlie! Când puștiul căzu la pământ ținându-se cu mâinile de cap, copiii adunați în jurul lui începură să țipe ca din gură de șarpe. După ce m-am asigurat că nu mai mișcă, mi-am îndreptat privirea spre celălalt neobrăzat, hotărâtă să-l potolesc și pe el.

— Keiko! Nu da! Oprește-te! au țipat la mine niște fetițe, plângând disperate, tocmai când eu agitam, furioasă și amenințătoare, lopata în aer.

Câțiva profesori au venit alergând la locul faptei și, oripilați de grozăvia din fața lor, m-au luat la întrebări.

— Mi s-a spus că cineva trebuie să-i oprească, ca să nu se mai bată… i-am oprit eu, cu lopata… mi s-a părut cea mai rapidă metodă…

Uluiți de nonșalanța mea, profesorii mi-au explicat că nu trebuie să recurg niciodată la violență.

— Dar toți colegii mi-au spus să-i opresc pe ăștia doi! Am crezut că doar așa îi pot face pe Yamazaki și Aoki să nu se mai bată! Am făcut ceva rapid și simplu, le-am explicat profesorilor pe un ton politicos, nepricepând deloc de ce erau atât de furioși pe mine.

În fine, s-a făcut ședință cu toți profesorii din școală, și-au chemat-o și pe mama. Nu știu de ce, dar când am văzut-o stând cu capul plecat în fața cadrelor didactice, cerându-și întruna scuze cu o mină cumplit de gravă – „Îmi pare foarte rău, îmi cer scuze pentru cele întâmplate… îmi cer scuze pentru cele întâmplate“ – am simțit pentru o clipă că nu ar fi trebuit să fac așa o tâmpenie. Dar chiar și așa, nu reușeam să înțeleg unde era vina mea, cu ce greșisem.

La fel a fost și atunci când profesoara noastră a făcut o criză de isterie chiar în clasă: țipa și bătea atât de tare cu catalogul în catedră, încât toții copiii începuseră să plângă. Degeaba o implorau – „Doamna, vă rugăm să ne iertați!“, „Doamna, vă rugăm să nu mai țipați!“ –, nimeni și nimic nu reușea să o calmeze. Ca s-o fac să tacă naibii din gură, n-am avut de ales: m-am ridicat din bancă, m-am repezit la ea și, cu mișcări iuți, i-am tras în jos fusta și chiloții. Șocată, tânăra a izbucnit în plâns, dar în cele din urmă s-a potolit.

Profesoara care avea ore în sala alăturată a deschis ușa clasei noastre gâfâind. Speriată, m-a întrebat ce s-a întâmplat. Tacticoasă, i-am explicat că, odată, văzusem la televizor ce repede se liniștește o femeie matură de îndată ce-i sunt smulse hainele de pe ea. Evident, și episodul ăsta s-a lăsat cu o altă ședință, de la care maică-mea nu a lipsit.

— Of, Keiko! De ce nu vrei să înțelegi? mă întrebă mama în șoaptă, în drum spre casă.

Resemnată, mă strânse la piept. Din nou am simțit că făcusem ceva rău, chiar dacă nu înțelegeam ce anume. Nu pricepeam care e problema. Nici tata, nici mama nu știau cum să gestioneze comportamentul meu, însă continuau să-mi arate afecțiune. Nu mai voiam să-i întristez și să-i văd cerându-și întruna scuze pentru ce făceam. Așa că m-am decis ca dincolo de ușa casei să fac tot posibilul să-mi țin gura, să mă stăpânesc. Mă hotărâsem să nu mai fac după cum mă tăia capul, ci doar să imit ca o maimuță ce făceau toți ceilalți și să urmez întocmai instrucțiunile ce-mi erau date. Observând că ajunsesem să vorbesc doar cât și când era necesar, că nu mai aveam nici o inițiativă trăsnită, oamenii mari din jur păreau, în sfârșit, ușurați.

Totuși, la liceu, muțenia și pasivitatea mea se transformaseră în cauzele tuturor problemelor pe care le aveam. Pentru mine, însă, să-mi țin gura era cea mai bună metodă, cea mai logică soluție să-mi văd de viața mea, să pot supraviețui. În raportul de evaluare, profesorii mei scriseseră „Fă-ți mai mulți prieteni, joacă-te în aer liber!“, însă eu refuzam cu încăpățânare să vorbesc mai mult decât era necesar. Sora mea, cu doi ani mai mică decât mine, era diferită. Era ceea ce se cheamă un copil normal. Cu toate astea, nu mă evita, ci, din contra, ținea foarte mult la mine. Când era certată din cauza unor prostioare obișnuite, de copil, mă duceam la mama și o întrebam: „Ce ai? De ce ești nervoasă?“. Mulțumită întrebărilor mele, predica pe care mama o ținea surorii mele se curma brusc. Cea mică îmi era recunoscătoare de fiecare dată când interveneam – probabil credea că-i țin partea.

Cum nu prea mă interesau nici jucăriile și nici dulciurile, i le dădeam ei pe toate. Asta explică de ce se ținea după mine ca un cățeluș. Eram importantă pentru familia mea, toți mă iubeau și tocmai de asta erau îngrijorați de felul meu de a fi. Când i-am auzit pe părinții mei discutând despre ce-ar trebui să facă să mă „vindece“, m-am întrebat în sinea mea ce era de vindecat la mine? Mi-aduc că aminte că, odată, tata m-a urcat în mașină și am mers împreună într-un oraș, departe, să mă consulte un specialist. Suspiciunea psihologului – că adevărata cauză a stării mele ar fi fost mediul familial – era contrazisă de realitate: tata, funcționar bancar, era un om blând și tăcut, dar serios și conștiincios; mama era timidă, dar bună la suflet, iar soră-mea ținea la mine.

— În orice caz, continuați să o înconjurați cu dragoste și vom vedea cum evoluează.

Aceasta a fost concluzia specialistului care, sinceră să fiu, nu mi-a agravat situația, dar nici n-a îmbunătățit-o. Ai mei nu au făcut altceva decât să continue să mă educe cu afecțiune. La școală nu aveam prieteni, dar asta nu înseamnă că am fost agresată fizic sau verbal de colegii mei. M-am descurcat în felul meu și am reușit să trec cu brio prin școala primară și prin gimnaziu, tocmai pentru că învățasem să-mi țin gura, să nu spun nimic deplasat, să nu mă bag unde nu-mi fierbe oala. Absolvisem liceul, intrasem la facultate, dar eram neschimbată. Timpul liber mi-l petreceam singură, nu discutam lucruri intime cu nimeni. Deși nu mai făceam aceleași năzbâtii ca în școala primară, ai mei erau îngrijorați că voi fi incapabilă să supraviețuiesc în societatea zilelor noastre, atât timp cât nu mă voi schimba. Timpul a trecut, iar eu ajunsesem o femeie în toată firea, convinsă fiind că va trebui să mă „vindec“ cândva.

*

***************

1. Orez pregătit la abur, modelat în formă de triunghi sau chiftea, învelit într-o foaie subțire de alge uscate alături de pește, carne sau legume (n.tr.).

2. Varietate de sushi pregătit din orez gătit la aburi şi învelit într-un „portofel“ făcut din tofu prăjit (n.tr.).