Translation of the novel © 2005, 2013 by Editura Polirom, all rights reserved.

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-3659-4

ISBN PDF: 978-973-46-3660-0

ISBN print: 973-46-0081-8

Foto: Florin Pînzariu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

GEORGES SIMENON (1903-1989) este unul dintre cei mai cunoscuţi scriitori de literatură poliţistă. A scris peste 200 de romane, traduse în peste cincizeci de limbi, dintre care 75 de romane şi 28 de povestiri avîndu-l drept personaj principal pe celebrul inspector Maigret. Pînă astăzi, cărţile sale au fost vîndute în peste 850 de milioane de exemplare în întreaga lume.

I

Fetiţa saşie

O bătaie timidă în uşă; zgomotul unui obiect aşezat pe podea; o voce şoptită:

— E cinci şi jumătate. A bătut primul clopot pentru slujbă…

Maigret se ridică în coate, făcînd somiera să scîrţîie, şi, în timp ce el privea cu mirare lucarna din acoperişul în pantă, vocea continuă:

— Vă împărtăşiţi?

Comisarul se sculase şi stătea acum cu picioarele goale pe podeaua rece ca gheaţa. Se apropie de uşa care se închidea cu o sfoară înfăşurată pe două cuie. Auzi paşii cuiva care se grăbea să se îndepărteze şi, cînd ajunse pe culoar, abia avu timp să zărească silueta unei femei în camizol şi jupon alb.

Atunci, luă cana mare cu apă caldă adusă de Marie Tatin, închise uşa şi căută o oglindă ca să se poată bărbieri.

Lumînarea avea să se stingă peste cîteva minute. Dincolo de lucarnă, era încă noapte de-a binelea, o noapte rece de început de iarnă. Cîteva frunze uscate încă mai atîrnau de crengile plopilor din piaţa mare.

Maigret nu putea să stea în picioare decît în mijlocul mansardei, din cauza pantei duble a acoperişului. Îi era frig. Ceafa îi îngheţase toată noaptea din cauza unui firicel de aer, însă nu reuşise să descopere de unde venea.

Dar tocmai frigul acela îl tulbura, făcîndu-l să retrăiască o atmosferă pe care o credea uitată.

Începutul slujbei… Clopotele care băteau peste satul adormit… Cînd era copil, Maigret nu se scula atît de devreme… Aştepta al doilea clopot, de la şase fără un sfert, pentru că pe atunci nu avea nevoie să se bărbierească… Măcar se spăla pe faţă?

Nu-i aducea nimeni apă caldă… Se întîmpla uneori ca apa să fie îngheţată în cana mare… După puţin timp, pantofii lui bocăneau pe drumul îngheţat…

Acum, în timp ce se îmbrăca, o auzea pe Marie Tatin trebăluind în sala hanului: curăţa grătarul sobei, lovea farfuriile între ele, rîşnea cafea.

Îşi îmbrăcă haina, apoi pardesiul. Înainte de a ieşi, scoase din portofel o hîrtie de care era prins un fluturaş cu menţiunea:

Poliţia municipală din Moulins.

Transmis pentru orice eventualitate Poliţiei Judiciare din Paris.

Apoi o foaie cu pătrăţele cu un scris atent:

Vă anunţ că o crimă va fi comisă la biserica din Saint-Fiacre în timpul primei slujbe din Ziua Morţilor.

Hîrtia zăcuse cîteva zile prin birourile de pe Quai des Orfèvres. Maigret o zărise din întîmplare şi se arătase mirat.

— Saint-Fiacre, prin Matignon?

— Posibil, pentru că am primit-o prin Moulins.

Şi Maigret pusese hîrtia în buzunar. Saint-Fiacre! Matignon! Moulins! Cuvinte care îi erau mai familiare decît oricare altele. Se născuse la Saint-Fiacre, unde tatăl lui fusese timp de treizeci de ani administratorul castelului! Ultima oară fusese acolo tocmai la moartea tatălui său, îngropat în micul cimitir din spatele bisericii.

… o crimă va fi comisă… în timpul primei slujbe…

Maigret sosise cu o zi înainte şi trăsese la singurul han din zonă, cel ţinut de Marie Tatin.

Femeia nu-l recunoscuse, el însă o recunoscuse pe ea, datorită ochilor. Fetiţa saşie, cum i se spunea altădată! O fetiţă pricăjită care devenise o fată bătrînă şi mai pricăjită, şi mai saşie, agitîndu-se întruna prin sala de mese, prin bucătărie şi prin curtea unde creştea iepuri şi găini!

Comisarul coborî. Jos erau lămpi cu gaz. Masa fusese pregătită într-un colţ. O pîine mare, integrală; un miros de cafea cu cicoare; lapte fierbinte.

— Rău faceţi că nu vă împărtăşiţi într-o zi ca asta! Mai ales că vă şi duceţi la prima slujbă… Dumnezeule! Deja bate clopotul a doua oară!

Dangătul clopotelor era firav. Se auzeau paşi pe drum. Marie Tatin fugi în bucătărie să-şi îmbrace rochia neagră, să-şi pună mănuşile de plasă şi pălăriuţa, care nu stătea dreaptă din cauza părului prins în coc.

— Vă las să terminaţi de mîncat… Încuiaţi uşa?

— Nu! Sînt şi eu gata…

Se simţea tare încurcată că făcea drumul alături de un bărbat! Un bărbat venit de la Paris! Mergea cu paşi mărunţi, aplecată în faţă, în frigul dimineţii. Frunze uscate zburau de colo-colo, purtate de vînt. Foşnetul lor sec arăta că peste noapte dăduse îngheţul.

Şi alte umbre se îndreptau spre uşa vag luminată a bisericii. Clopotele băteau în continuare. Se zăreau cîteva lumini la ferestrele caselor joase: oamenii se îmbrăcau în grabă ca să ajungă la prima slujbă.

Iar Maigret retrăia senzaţiile de altădată: frigul, ochii care îl înţepau, vîrfurile degetelor îngheţate, gustul cafelei rămas în gură. Apoi, intrînd în biserică, un val de căldură, de lumină blîndă; mirosul de lumînări, de tămîie…

— Mă scuzaţi… Am scăunelul meu de rugăciune…, zise ea.

Şi Maigret recunoscu scaunul negru cu braţe îmbrăcate în catifea roşie al bătrînei Tatin, mama fetiţei saşii.

Frînghia căreia clopotarul tocmai îi dăduse drumul încă se mai mişca uşor în capătul bisericii. Paracliserul termina de aprins lumînările.

Cîţi erau la acea reuniune fantomatică de oameni abia treziţi din somn? Cel mult cincisprezece. Şi doar trei bărbaţi: paracliserul, clopotarul şi Maigret.

… o crimă va fi comisă…

Poliţia din Moulins crezuse că era o glumă proastă şi nu-şi făcuse griji. Cei de la Paris se miraseră cînd îl văzuseră pe Maigret plecînd.

Comisarul auzea zgomot în spatele uşii din dreapta altarului şi putea să ghicească, secundă cu secundă, ce se întîmpla: sacristia, copilul de cor venit în ultima clipă, preotul care, fără o vorbă, îşi punea patrafirul, împreuna mîinile şi se îndrepta spre naos, urmat de băiatul care se împiedica în veşmintele lungi…

Copilul era roşcovan. Sună din clopoţel şi murmurul rugăciunilor liturgice prinse să se audă.

… în timpul primei slujbe…

Maigret îi privise pe toţi pe rînd. Cinci femei bătrîne, dintre care trei aveau scaunul lor de rugăciune rezervat. O nevastă grasă de fermier. Nişte ţărănci mai tinere şi un copil.

Afară se auzi zgomotul unei maşini. Scîrţîitul unei portiere. Paşi mărunţi, uşori, şi o femeie în negru străbătu întreaga biserică.

În strană era un şir de jilţuri rezervate celor de la castel, jilţuri tari, din lemn vechi lustruit. Acolo se aşeză femeia, fără zgomot, urmărită de privirile ţărăncilor.

Requiem aeternam dona eis, Domine…

Poate că Maigret ar mai fi putut să-i dea şi acum replica preotului! Zîmbi, gîndindu-se că, pe vremuri, prefera slujbele pentru morţi, pentru că rugăciunile sînt mai scurte. Îşi amintea de nişte slujbe celebrate în şaisprezece minute!

Dar acum se uita doar la femeia din strana gotică. Abia dacă îi zărea profilul şi nu putea fi sigur că era chiar contesa de Saint-Fiacre.

Dies irae, dies illa…

Ba era chiar ea! Dar, cînd o văzuse ultima dată, contesa avea douăzeci şi cinci sau douăzeci şi şase de ani. Era o femeie subţire, slabă, melancolică, pe care o zăreai de departe în parcul castelului.

Iar acum avea probabil şaizeci de ani împliniţi… Se ruga cu înflăcărare… Avea o faţă suptă şi în mîinile prea lungi, prea fine, strîngea o carte de rugăciuni…

Maigret rămăsese în ultimul rînd al scaunelor din pai împletit, cele pentru care la slujba mare se plătesc cinci centime şi care la slujbele obişnuite sînt gratuite.

… o crimă va fi comisă…

Se ridică împreună cu toţi ceilalţi la prima evanghelie. Atenţia îi era atrasă de tot felul de detalii şi îşi amintea o mulţime de lucruri. De exemplu, îşi zise deodată: „În Ziua Morţilor, acelaşi preot celebrează trei slujbe…”

Pe vremea lui, mînca de prînz la preot, între a doua şi a treia slujbă. Un ou fiert şi brînză de capră!

Poliţia din Moulins avea dreptate. Nu putea fi vorba de nici o crimă! Paracliserul se aşezase la capătul jilţurilor, la patru locuri de contesă. Clopotarul plecase cu paşi greoi, ca un director de teatru care nu se gîndeşte să asiste la spectacol.

Dintre bărbaţi mai rămăseseră Maigret şi preotul, un preot tînăr cu o privire pasionată de mistic. Nu se grăbea, precum bătrînul preot cunoscut cândva de comisar. Nu sărea peste jumătate din versete.

Vitraliile păleau. Afară se lumina de ziuă. O vacă mugea la o fermă.

Şi, curînd, toţi se prosternară în momentul culminant al liturghiei. Apoi răsună clopoţelul copilului de cor.

Doar Maigret nu se împărtăşea. Toate femeile înaintau spre altar cu mîinile împreunate şi feţele lipsite de orice expresie. Ostiile, atît de albe încît păreau ireale, treceau o clipă prin mîinile preotului.

Serviciul religios continua. Contesa îşi ţinea faţa acoperită cu mîinile.

Pater Noster…

Et ne nos inducas in tentationem…

Degetele bătrînei doamne se depărtară, lăsînd să se vadă o faţă chinuită, şi deschiseră cartea de rugăciuni.

Încă patru minute! Rugăciunile. Ultima evanghelie! Şi toţi vor putea pleca! Nu va fi nici o crimă!

Pentru că avertismentul spunea foarte clar: prima slujbă…

Ca dovadă că se termina, paracliserul se ridică şi intră în sacristie…

Contesa de Saint-Fiacre stătea iar cu capul între mîini. Nu mai mişca. Aproape toate celelalte bătrîne erau la fel de rigide.

Ite missa est… Slujba s-a terminat…

Abia atunci simţi Maigret cît de teamă îi fusese. Aproape că nu-şi dăduse seama. Oftă fără să vrea. Aşteptă cu nerăbdare sfîrşitul ultimei evanghelii, gîndindu-se că va trage în piept aerul proaspăt de afară, va vedea oamenii agitîndu-se, îi va auzi vorbind de una şi de alta…

Bătrînele se însufleţiră toate odată. Picioarele lor păşiră pe dalele reci de culoare albastră ale lăcaşului de cult. O ţărancă se îndreptă spre ieşire, apoi alta. Paracliserul apăru cu un stingător de lumînări şi flacăra acestora se transformă într-un firişor de fum albastru.

Se făcuse ziuă. O lumină cenuşie pătrundea în naos odată cu un curent de aer rece.

Mai rămăseseră trei persoane… Două… Un scaun se mişcă… Mai rămăsese doar contesa, şi nervii lui Maigret se încordară de nerăbdare…

Paracliserul, care îşi terminase treaba, se uită la doamna de Saint-Fiacre. Ezită şi, în acelaşi moment, comisarul se apropie.

Erau amîndoi lîngă ea, miraţi de faptul că stătea atît de nemişcată, încercînd să-i vadă faţa ascunsă de mîinile împreunate.

Impresionat, Maigret o atinse pe umăr. Iar corpul se legănă, ca şi cum echilibrul i-ar fi stat într-un fir de aţă, se prăbuşi şi rămase nemişcat.

Contesa de Saint-Fiacre murise.

* * *

Cadavrul fusese dus în sacristie şi aşezat pe trei scaune puse unul lîngă altul. Paracliserul plecase în fugă după doctorul cătunului.

Maigret uitase de insolitul prezenţei sale acolo. Avu nevoie de cîteva minute ca să înţeleagă privirea întrebătoare şi bănuitoare a preotului.

— Cine sînteţi? îl întrebă în cele din urmă acesta. Cum se face că…

— Sînt comisarul Maigret, de la Poliţia Judiciară.

Se uită cu atenţie la preot. Era un bărbat de treizeci şi cinci de ani, cu trăsături regulate, dar atît de grave, încît aminteau de credinţa fanatică a călugărilor de altădată.

Omul era profund tulburat. Murmură cu o voce mai puţin sigură:

— Doar nu vreţi să spuneţi că…?

Încă nu îndrăzniseră să o dezbrace pe contesă. Zadarnic îi aşezaseră o oglindă pe buze şi îi ascultaseră inima care nu mai bătea.

— Nu văd nici o rană, se mulţumi să răspundă Maigret.

Şi se uită în jur la decorul neschimbat de treizeci de ani. Sticluţele pentru ulei se aflau în acelaşi loc, la fel şi patrafirul pregătit pentru slujba următoare, veşmîntul lung şi stiharul copilului de cor.

Lumina murdară care pătrundea pe o fereastră în formă de ogivă făcea să pălească razele unei lămpi de ulei.

Era în acelaşi timp şi cald, şi frig. Preotul era chinuit de gînduri cumplite.

— Totuşi, nu se poate pretinde că…

O dramă! Maigret nu înţelese din prima clipă. Dar amintiri din copilărie continuau să-i vină în minte ca nişte bule de aer care ies la suprafaţă.

… O biserică unde a fost comisă o crimă trebuie să fie din nou sfinţită de episcop…

Cum putuse să aibă loc o crimă? Nu se auzise nici un foc de armă! Nimeni nu se apropiase de contesă! În timpul slujbei, Maigret aproape că nu-şi luase ochii de la ea!

Nu se vedea sînge nicăieri, şi nici vreo rană!

— A doua slujbă este la şapte, nu?

Auzi cu o adevărată uşurare paşii greoi ai medicului, un bărbat sanguin, impresionat de atmosferă, care se uită rînd pe rînd la comisar şi la preot.

— Moartă? întrebă el.

Nu ezită totuşi să-i descheie corsajul, în timp ce preotul întorcea capul să nu vadă. În biserică se auziră deodată paşi grei. Apoi răsună clopotul. Primul clopot al slujbei de la ora şapte.

— Cred că doar o embolie ar fi putut… Nu eram medicul contesei, pentru că prefera să fie îngrijită de un confrate din Moulins. Am fost chemat însă de două ori la castel. Avea inima foarte bolnavă…

Sacristia era foarte mică. Cei trei bărbaţi şi cadavrul abia dacă aveau loc. Soseau şi doi copii de cor, pentru că la ora şapte se celebra o slujbă mare.

— Probabil că are maşina afară! spuse Maigret. Trebuie s-o ducem acasă.

Şi simţea permanent asupra lui privirea neliniştită a preotului. Să fi ghicit ceva? Totuşi, în timp ce paracliserul şi şoferul transportau cadavrul la maşină, acesta se apropie de comisar.

— Sînteţi sigur că…? Mai am încă două slujbe de celebrat… E Ziua Morţilor… Credincioşii mei sînt…

Din moment ce contesa murise de o embolie, oare Maigret n-ar fi trebuit să-l liniştească pe preot?

— Aţi auzit ce-a spus doctorul…

— Totuşi, aţi venit astăzi aici, tocmai la această slujbă…

Maigret se strădui să nu se tulbure.

— Aşa s-a nimerit, părinte… Tatăl meu e îngropat în cimitirul de-aici…

Şi se grăbi să ajungă la maşină, un model vechi, în timp ce şoferul dădea la manivelă. Medicul nu ştia ce să facă. În piaţă se aflau cîteva persoane, care nu înţelegeau nimic din tot ce se întîmpla.

— Veniţi cu noi…

Dar cadavrul ocupa tot locul din interior. Maigret şi medicul se înghesuiră lîngă şofer.

— Păreţi mirat de ce v-am spus, murmură medicul, care încă nu-şi recăpătase pe deplin siguranţa. Dacă aţi cunoaşte situaţia, poate că aţi înţelege. Contesa…

Tăcu, privind la şoferul în uniformă neagră, care conducea maşina cu un aer absent. Traversară piaţa mare în pantă, mărginită într-o parte de biserica înălţată pe taluz, iar în cealaltă parte de iazul Notre-Dame care, în dimineaţa aceea, era de un cenuşiu nefast.

Hanul ţinut de Marie Tatin se afla la dreapta, prima casă din sat. La stînga era o alee străjuită de stejari şi, chiar în capăt, se ridica silueta întunecată a castelului.

Cerul era uniform şi la fel de rece ca un patinoar.

— Moartea ei va provoca drame… De-asta e supărat preotul.

Doctorul Bouchardon era ţăran, fiu de ţărani. Purta un costum de vînătoare maroniu şi cizme înalte din cauciuc.

— Tocmai plecam la vînat raţe pe iazuri…

— Nu mergeţi la liturghie?

Doctorul îi făcu cu ochiul.

— Asta nu înseamnă că nu eram amic cu fostul preot… Dar ăsta de-acum…

Intrau în parc. Acum se puteau distinge detaliile castelului, ferestrele de la parter acoperite de obloane şi cele două turnuri de la colţuri, singurele părţi vechi ale clădirii.

Cînd maşina opri la peron, Maigret privi pe ferestrele cu gratii, aflate la nivelul solului, şi întrezări bucătăria plină de aburi şi o femeie grasă care jumulea potîrnichi.

Şoferul nu ştia ce să facă, nu îndrăznea să deschidă portierele maşinii.

— Probabil că domnul Jean nu s-a sculat încă…

— Cheamă pe oricine. Nu mai sînt şi alţi servitori în casă?

Maigret avea nările umede. Chiar era frig. Rămase în curte împreună cu medicul, care începu să-şi umple pipa.

— Cine e acest domn Jean?

Bouchardon dădu din umeri şi schiţă un zîmbet ciudat.

— O să-l vedeţi.

— Bine, dar cine e?

— Un tînăr… Un tînăr încîntător…

— O rudă?

— Dacă vreţi!… În felul lui!… Hai mai bine să vă spun… E amantul contesei. Oficial, e secretarul ei…

Maigret îl privi pe doctor în ochi, amintindu-şi că fusese cu el la şcoală. Numai că pe el nu-l mai recunoştea nimeni! Avea patruzeci şi doi de ani! Se îngrăşase!

Cunoştea castelul mai bine decît oricine. Mai ales anexele! Doar cîţiva paşi, şi ar fi zărit casa administratorului, unde se născuse.

Şi poate că tocmai aceste amintiri îl tulburau atît de mult! Mai cu seamă amintirea contesei de Saint-Fiacre aşa cum o cunoscuse: o femeie tînără care personificase pentru el, băiat din popor, feminitatea, graţia şi nobleţea…

Murise! Fusese pusă într-o maşină, ca un lucru inert, şi se văzuseră siliţi să-i îndoaie picioarele! Nici măcar nu-i încheiaseră la loc corsajul, astfel încît se zărea un colţ al furoului alb ieşind de sub rochia neagră de doliu.

… o crimă va fi comisă…

Dar medicul spunea că murise de o embolie! Ce demiurg putuse să prevadă aşa ceva? Şi de ce ar fi chemat poliţia?

În castel se stîrnise agitaţie. Uşile se deschideau şi se închideau. Un majordom, îmbrăcat doar pe jumătate în uniformă, întredeschise uşa principală, ezitînd să iasă. Un bărbat apăru în spatele lui, în pijama, cu părul răvăşit şi ochii obosiţi.

— Ce s-a întîmplat? strigă el.

— Peştele! mormăi cu cinism doctorul la urechea lui Maigret.

Bucătăreasa fusese şi ea alertată. Privea în tăcere pe fereastra de la subsol. Se deschideau şi lucarnele de la mansardă, unde erau camerele servitorilor.

— Ei bine, ce-aşteptaţi? De ce n-o duceţi pe contesă în patul ei? se răsti Maigret, indignat.

Toate acestea i se păreau un sacrilegiu, pentru că nu se potriveau cu amintirile lui din copilărie. Simţea o indispoziţie nu numai morală, ci şi fizică.

… o crimă va fi comisă…

Clopotul bătea a doua oară pentru slujbă. Oamenii erau îndemnaţi să se grăbească. Cîţiva fermieri veneau de departe, cu brişca! Şi aduseseră flori ca să le aşeze pe mormintele din cimitir.

Jean nu îndrăznea să se apropie. Majordomul, care deschisese portiera, încremenise locului, consternat.

— Doamna contesă… Doamna…, se bîlbîi el.

— Ce faceţi?… O lăsaţi aici?…

De ce naiba doctorul zîmbea ironic?

Maigret deveni autoritar.

— Haide! Doi oameni… Dumneata (către şofer)… şi dumneata (către servitor)… Duceţi-o în camera ei!

Şi, în timp ce aceştia se aplecau spre interiorul maşinii, în hol se auzi o sonerie.

— Telefonul! E ciudat, la ora asta! mormăi Bouchardon.

Jean nu îndrăznea să răspundă. Părea că nu mai e conştient. Atunci, Maigret se repezi înăuntru şi răspunse el:

— Alo!… Da, castelul…

— Vreţi să mi-o daţi pe mama? îi ceru vocea cuiva care părea foarte aproape. Probabil că s-a întors de la slujbă…

— Cine e la telefon?

— Contele de Saint-Fiacre. De altfel, asta nu vă priveşte. Daţi-mi-o pe mama…

— O clipă… Vreţi să-mi spuneţi de unde telefonaţi?

— De la Moulins! Dar, la naiba, v-am spus să…

— Veniţi aici! Ar fi mai bine aşa! se mulţumi să rostească Maigret, închizînd.

Apoi se lipi de perete, ca să lase loc de trecere pentru cadavrul transportat de cei doi servitori.