Jonathan Clements, A Brief History of the Samurai. The Way of Japan’s Elite Warriors

Copyright © 2010 by Muramasa Industries, Ltd. First published in Great Britain in 2010 by Robinson, an imprint of Little, Brown Book Group

All rights reserved

© 2016 by Editura POLIROM, pentru ediţia în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-6106-0

ISBN PDF: 978-973-46-6107-7

ISBN print: 978-973-46-5465-9

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: Utagawa Kunisada (1786-1865), Samurai pe podul Shijo

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

JONATHAN CLEMENTS este autorul multor cărţi despre istoria Asiei de Est, inclusiv al biografiei împărătesei Wu, a amiralului Tōgō, a prinţului Saionji şi a lui Coxinga, „regele-pirat” născut în Japonia. De asemenea, a tradus o apreciată culegere de versuri, The Moon in the Pines (Zen Haiku).

Lui Dominic Clements

Mulţumiri

Aş vrea să le mulţumesc redactorului-şef Leo Hollis şi tuturor celor de la Constable & Robinson, agentei mele Chelsey Fox de la Fox & Howard, lui Sharon Gosling, Adam Newell, Ellis Tinios, lui Alex şi Reiko McLaren, lui Jacqueline Mitchell, Tamamuro Motoko, Stephen Turnball şi personalului bibliotecii de la London School of Oriental and African Studies. Şi, ca întotdeauna, soţiei mele, Kati, care a sărbătorit încheierea acestei cărţi luptându-se patru zile la un templu din Shikoku: „Gata să înfrunte un demon ori un zeu, ea făcea cât o mie de războinici la un loc” (Heike Monogatari, IX: 4).

* Anii de domnie au fost evidenţiaţi cu caractere îngroşate (n.tr.).

Introducere

Samuraii reprezentau casta războinică a Japoniei medievale, o pătură puternică de soldaţi călare ce au ajuns la putere ca servitori ai nobililor feudali şi ca braţ militar al curţii imperiale, pentru ca apoi să instituie o nouă ordine naţională. Asemenea vikingilor din Scandinavia, ei erau iniţial oameni care nu aveau nimic de pierdut şi cucereau teritorii prin forţa armelor. Asemenea cavalerilor Europei cruciate, şi-au exportat priceperea militară şi în câteva expediţii dincolo de hotare. Însă, contrar unei concepţii moderne greşite des întâlnite, samuraii nu au fost o creaţie exclusiv „japoneză”. De-a lungul întregii istorii a Japoniei, marile influenţe tacite sunt China şi regatul său vasal, Coreea, înfăţişat fie ca o primejdie cu care trebuia luptat, fie ca un izvor de cultură şi tradiţie, ca tărâm al bogăţiei sau negoţului şi al aristocraţilor refugiaţi. Împăratul „chinez” sau, mai bine zis, cuceritorul mongol al Chinei, Kubilai-Han, a fost cel care, fără voia sa, i-a unit pe samurai în momentul lor de glorie – energica apărare a Japoniei în secolul al XIII-lea. Perspectiva de a cuceri China i-a împins pe samurai la nefasta invazie a Coreei de la sfârşitul secolului al XVI-lea. Însă, cu un mileniu înainte, primii samurai au apărut tot ca reacţie la un sistem militar împrumutat de la chinezi, ce a dat greş odată exportat pe teritoriul Japoniei. Originea imaginii lor se datorează în mare măsură războaielor de frontieră de pe un teritoriu considerat acum japonez, dar care la vremea aceea era în mod clar străin. Şi totuşi, în ciuda unor contacte periodice cu alte spaţii pentru a-şi defini şi redefini imaginea de sine, mai bine de 700 de ani samuraii s-au luptat mai ales între ei. Rămas în conştiinţa cititorilor moderni drept un element esenţial al sufletului Japoniei, sistemul lor a fost dărâmat chiar de începuturile modernităţii.

Literal, cuvântul samurai înseamnă scutier sau slujitor. A fost folosit prima oară pentru a-i desemna pe funcţionarii mărunţi din vechea Japonie – o clasă de războinici ce a apărut la începutul Evului Mediu ca o gloată zgomotoasă, înainte ca pătura cavalerilor să înceapă să capete privilegii, propriile domenii feudale şi, odată cu ele, năzuinţa spre cultura înaltă. Pe măsură ce viaţa războinicului de succes a început să însemne prăzi şi avuţii, şi ţinuta acestor militari a devenit mai ostentativă. La fel şi lupta lor personală cu însăşi ideea de loialitate. De-a lungul întregii istorii a samurailor, chestiunea loialităţii e un refren constant. Loialitate faţă de cine – un pretendent sau altul, un general sau altul? Loialitate faţă de ce – instituţia imperială, reprezentantul ei marţial, starea de fapt a lucrurilor ori chiar ideea unei noi ordini, dacă ar fi putut fi răsturnată ordinea existentă?

Un etos al constanţei şi neînfricării sinucigaşe a creat un cult cvasireligios al luptei în sine, în care samuraii, actori vanitoşi, îşi etalau vitejia în demonstraţii de forţă periculoase. Primele bătălii ale samurailor, cel puţin în măsura în care au supravieţuit descrieri ale acestora, prezintă un caracter ritualic, teatral, învingătorii ieşind în faţă, călare, ca să-şi declame numele şi descendenţa; era importat ca aceia ucişi de cineva să fie contorizaţi, iar performanţa acestuia să fie remarcată. Samuraii purtau adesea steaguri personalizate, ca să fie clar cine face victime în luptă, iar mulţi aveau armuri distinctive, bogat ornamentate, cu coifuri menite să atragă privirile, decorate cu coarne de drac, de pildă, cu semiluni ori cu capete de demoni. În epoca târzie, unii războinici bătrâni deplângeau uniformitatea câmpului de luptă modern şi egalitarismul neplăcut şi dezonorant permis muschetarilor neîndemânatici ce aveau voie să ţintească şi să tragă după numai câteva zile de instrucţie, în loc să-şi dedice viaţa studiului luptei cu arcul şi cu sabia.

Samuraiul trebuia să fie soldatul perfect, respectând un cod marţial draconic dezvoltat mult mai târziu: Bushido – „calea războinicului”. Onoarea, vitejia şi curajul în luptă erau mai presus decât viaţa însăşi. Unul dintre cei mai faimoşi samurai a fost Kusunoki Masashige – astăzi, în faţa Palatului Imperial din Tōkyō, statuia sa ecvestră domină peisajul. Primind ordin să se avânte într-o luptă pe care ştia că nu o poate câştiga, el s-a angajat totuşi într-o ofensivă şi a murit afirmându-şi dorinţa de a avea încă şapte vieţi pe care să le jertfească pentru ţara sa. Mai târziu a devenit emblema neoficială a piloţilor kamikaze din al Doilea Război Mondial.

Faptul cel mai cunoscut rămâne că samuraii trebuiau să prefere moartea dezonoarei. Ca să-şi dovedească neînfricarea, samuraii sinucigaşi practicau seppuku – spintecarea pântecelui, numită vulgar harakiri. Aceasta era socotită cea mai cumplită şi mai îngrozitoare moarte de care poate avea parte un om, un soi de tortură voluntară căreia i se supuneau samuraii hotărâţi să demonstreze că au un scop nobil.

Unii samurai au ajuns în cele din urmă să-i domine pe împăraţii pe care ar fi trebuit să-i slujească. Drept justificare, mulţi aveau să se folosească de un vechi grad militar, pretinzând că împăratul îi numise shoguni – generalisim însărcinat să înăbuşe turbulenţele şi mai cu seamă să apere Japonia de raidurile barbarilor. Din Evul Mediu până către sfârşitul secolului al XIX-lea, Japonia s-a aflat efectiv sub conducerea castei samurailor, iar decretele imperiale nu făceau decât să ratifice deciziile luate de cel mai puternic dintre nobilii militari. Samuraii au continuat să se lupte între ei, pretinzând adesea a-i fi loiali unui împărat ce primise sfaturi proaste de la cei mai apropiaţi sfetnici ai săi. O astfel de atitudine îi transforma pe împăraţi în marionetele acelor samurai care aveau acces direct la ei.

În secolul al XVI-lea s-au încheiat o serie de războaie civile, avându-i în prim-plan pe mai mulţi generali samurai care au pus mâna pe putere în numele împăratului. În final a câştigat familia Tokugawa, din care aveau să provină shogunii în următorii 250 de ani.

Date fiind dimensiunile şi amploarea lumii samurailor, nu pot fi acoperite toate aspectele sale. Fiecare orăşel îşi are propriul erou local; fiecare prefectură organizează excursii la câmpuri de luptă pe care conducerea şcolii le socoteşte importante. Istoria samurailor are, fără îndoială, culmile sale, acei conducători din masa de titulaturi lungi şi încâlcite care îşi câştigaseră cumva un unic nume răsunător în legendele populare: Yoshitsune, Nobunaga, Hideyoshi, Ieyasu. În ceea ce îl priveşte însă pe istoric, el se vede nevoit să fie concis, să lase deoparte anumite momente, perioade sau personaje pentru o mai mare precizie. Sunt cărţi despre samurai în care referirile la campania de şapte ani din Coreea se reduc la o notă de subsol, cărţi care încep cu mult după Războiul de Treizeci şi Opt de Ani ori care se încheie cu sute de ani înainte de Restauraţia Meiji. Până şi sfârşitul exact al erei samurailor este controversat. Ultima sa bătălie s-ar putea spune că a avut loc în 1638, când o mână de veterani, dintre care o bună parte creştini, au condus, în sud, o revoltă nefastă împotriva celui de-al treilea shogun Tokugawa. Rebeliunea a fost zdrobită fără milă, bărbaţii şi familiile lor au fost masacrate, transmiţând un mesaj clar către întreaga Japonie. Iată cuvintele shogunului însuşi: „Gata cu războaiele”. S-a impus o politică izolaţionistă, blocând influenţele creştinismului şi ale străinilor.

În următorii 200 de ani, Japonia a fost un stat poliţienesc pe cât de înfloritor, pe atât de temător – samuraii reprezentau 10% din populaţie, proporţie menţinută prin legi somptuare stricte. Păturile de jos se chinuiau să întreţină o elită războinică ce nu mai avea bătălii de purtat, iar samuraii înşişi se pierdeau în munci birocratice, brigandaj şi uneori sărăcie. Unii mureau în vendete provocate de tot mai încâlcitele reguli de bună-cuviinţă şi de conduită. Alţii, nemaiavând cum să-şi câştige existenţa odată cu moartea sau dezonorarea stăpânului lor, ajungeau cavaleri rătăcitori (ronini) sau plecau în ţări străine ca să lupte în războaiele altora. Unii chiar făceau un pas care ar fi fost inimaginabil pentru înaintaşii lor, renunţând la statutul de samurai ca să se facă negustori sau fermieri.

Majoritatea relatărilor care ne-au rămas despre samurai datează din această perioadă. Chiar şi poveştile despre fapte şi bătălii mai vechi au fost adesea aşternute pe hârtie în formă modernă în epoca lor de declin, de autori ce încercau să recreeze sau să-şi reamintească vremurile glorioase ori de dramaturgi siliţi să se folosească de poveşti vechi pentru a deghiza ceea ce nu aveau voie să spună despre evenimentele din vremea lor. Imaginea pe care o avem despre era samurailor este adesea distorsionată de aceşti factori, poveştile conţin înflorituri anacronice, iar istoria lor e pusă într-o lumină idealizantă, în cărţi, gravuri şi piese de teatru.

Acest neajuns nu se limitează la epoca modernă. Perioada de glorie a cronicilor militare (gunkimono) a fost secolul al XV-lea, cu o sută de ani mai târziu faţă de evenimentele pe care le descriau. Marea epocă a poveştilor despre sângeroasa unificare a ţării a fost secolul al XVIII-lea, tot cu cel puţin o sută de ani după desfăşurarea evenimentelor. Ar trebui să privim aceste izvoare cu aceeaşi suspiciune pe care am avea-o în faţa unei saga despre vikingi şi să ne întrebăm cine scria, cine citea, ce s-a pierdut şi ce s-a adăugat înainte ca toate aceste poveşti să fie aşternute pe hârtie pentru posteritate.

Anacronismul este o dimensiune fascinantă a experienţei samurailor. Mai mult de 200 de ani, japonezii au intrat de bunăvoie într-un soi de buclă temporală, reîntorcându-se la o lume de oraşe construite în jurul unor castele, luptători cu sabia şi arcaşi, renunţând la tunuri şi menţinând artileria la nivelul tehnologiei de secol XVII. Pe când în alte părţi revoluţia industrială prindea avânt, Japonia a rămas ciudat de preocupată de îndeletnicirile elitei războinice care o unise. După secole de conflicte, s-ar putea spune că victoria samurailor, greu obţinută, a fost atât de sângeroasă, de brutală şi de deplină, încât s-au trezit năuciţi şi nepregătiţi pentru pace.

Nu puţine sunt obstacolele cu care se confruntă autorul (dar şi cititorul) unei istorii generale a samurailor. Uneori pare că orice cătun de pe coasta unui munte se leagă de numele unui mare războinic ori de o întâmplare bine-cunoscută. Istoricului, care e nevoit să fie succint, îi rămân adesea de luat decizii sfâşietoare în privinţa anecdotelor, mărturiilor şi descrierilor ce trebuie lăsate deoparte. De asemenea, e dificil să găseşti un echilibru între precizie şi prolixitate. Cercetătorilor li se recomandă în general să nu traseze paralele directe cu instituţii sau perioade ale Europei Occidentale – deşi termeni precum cavaler, baron ori conte ar putea părea instructivi şi evocatori, mulţi abuzează de ei, aplicând în mod forţat nişte idealuri europene la un sistem străin. Însă, exagerând aceste recomandări, discuţia despre istoria Japoniei devine ilizibilă, plină de concepte aşa-zise intraductibile – daimyō, sankin kōtai, katana, junshi, giri. Aceste noţiuni sunt necesare pentru înţelegerea textelor mai greu de descifrat, dar în cartea de faţă le-am folosit cu moderaţie. De aceea, multe vor apărea o singură dată în index, cu trimitere la pagina la care sunt menţionate pentru prima oară, alături de traducerea lor, pe care o utilizez în continuare: în ciuda a ceea ce pot sugera unii scriitori, foarte puţini dintre aceşti termeni sunt într-adevăr intraductibili. Sper că metoda mea, cel puţin, va menţine firul narativ îndeajuns de clar pentru publicul larg, dar suficient de relevant pentru specialist ori pentru cercetătorul care vrea să exploreze mai mult alte surse.

O dificultate mult mai mare în transpunerea istoriei Japoniei pe înţelesul cititorului obişnuit constă în multitudinea interpretărilor permise de sistemul japonez de scriere. Acesta foloseşte o combinaţie de caractere chineze şi transcrieri fonetice locale. Fiecare ideogramă are o pronunţie japoneză locală şi una chineză, mai elegantă – sau, uneori, mai multe. Sensul unui cuvânt se dezvăluite adesea mai degrabă prin imaginea ideogramei decât prin felul precis de a-l pronunţa – chestiune ce a contribuit în Japonia modernă la insistenţa pe folosirea cărţilor de vizită. Cititorul japonez îşi dă numaidecât seama că o carte cu titlul Gikeiki poate fi citită şi drept Povestea lui Yoshitsune, că o carte intitulată Shinchō Kōki este în mod evident despre Oda Nobunaga sau că un conflict numit Genpei se referă la un război între clanurile Minamoto şi Taira. Cei nefamiliarizaţi cu ideogramele şi cu multiplele lor posibilităţi de interpretare au adesea impresia că în japoneză totul e numit în două feluri. Am făcut tot ce mi-a stat în putinţă ca să limitez astfel de chestiuni la notele de final, pentru a nu interfera cu firul principal al poveştii. În cazurile în care un titlu japonez se regăseşte şi în surse englezeşti, cum ar fi Hagakure, Hakkenden ori Chūshingura, menţionez termenul alături de traducerea sa.

Numeroşi autori sunt tentaţi să discute despre istoria Japoniei ca şi cum ar fi izolată ermetic faţă de restul lumii. Deşi japonezilor le plăcea adesea să se considere astfel, Japonia este parte integrantă a Asiei de Nord-Est. Legăturile sale cu continentul în tot ceea ce înseamnă comerţ, piraterie, schimburi culturale şi războaie au avut o influenţă crucială în dezvoltarea unei tradiţii marţiale despre care japonezilor înşişi le place să creadă că este unică. De aceea, nu voi căuta să-mi justific atenţia sporită pe care am acordat-o în cartea de faţă contactelor cu străinii – interesul meu se îndreaptă adesea către regiunile de graniţă, acolo unde familia Matsumae i-a civilizat pe „barbarii” din Ezo, unde clanul Sō stătea de pază ca să alunge vasele inamice din largul coastelor Tsushimei şi unde marinarii din Satsuma au căutat pe ascuns să obţină suzeranitatea asupra insulelor Ryūkyū. Să ne amintim că autoritatea supremă a epocii samurailor, shogunul însuşi, era „un generalisim care lupta cu succes împotriva barbarilor”, un lider militar însărcinat să apere cultura japoneză de atacurile şi influenţele unor străini nepoftiţi. Evaluând impactul acestor contacte cu străinii, putem înţelege măsurile draconice luate de Japonia împotriva lor. Cea mai însemnată dintre ele este, desigur, izolarea de 200 de ani din timpul shogunatului Tokugawa, când ultimul mare import străin premodern, creştinismul, a fost suprimat fără milă.

De-a lungul istoriei Japoniei, deseori e greu să-ţi dai seama cine se află de fapt la cârmă. În ceea ce priveşte mileniul de care se ocupă cartea de faţă, s-a acceptat în general că autoritatea supremă o aveau împăraţii. Chiar şi aşa, încă dinainte să înceapă propriu-zis epoca samurailor, numeroşi împăraţi nu au fost decât nişte marionete în mâinile regenţilor lor, precum puternicii membri ai familiilor Soga şi Fujiwara. Din 1192 până în 1333, împăraţii au fost obligaţi să-şi delege autoritatea shogunatului Kamakura, nouă generaţii de generalisimi, a căror autoritate era absolută şi preponderent ereditară. Şi totuşi, din 1203 până în 1333, fiecare dintre shogunii Kamakura i-a delegat la rândul său autoritatea unui shikken sau regent shogunal, puterea din spatele tronului, fiecare ales din familia puternicei soţii a primului shogun. Într-o autoritate atât de stratificată, mai putem spune cine era de fapt în vârf?

Maşinaţiuni asemănătoare întâlnim şi în perioada următoare, Muromachi, când shogunii din familia Ashikaga, proaspăt ajunsă la putere, s-au implicat curând în acţiuni rivale de revendicare a tronului imperial şi în amestecurile unui împărat „retras”, care numai retras nu era. Războaiele de unificare de la sfârşitul secolului al XVI-lea au încheiat violent perioada Muromachi, iar ultima dinastie de shoguni, familia Tokugawa, a devenit conducătoarea de facto a Japoniei între 1603 şi 1867. Poziţia shogunului Tokugawa şi cea a slujitorilor săi samurai a fost în schimb tragic subminată de întoarcerea masivă a străinilor, în special a „Corăbiilor Negre” din Statele Unite ale Americii, care au forţat Japonia să-şi redeschidă graniţele vizitatorilor străini, un triumf al diplomaţiei canonierelor.

Nereuşind să-şi îndeplinească funcţia principală, de a „lupta cu succes împotriva barbarilor”, shogunul nu a mai rezistat mult. A fost înlăturat în timpul Restauraţiei Meiji, ce a început ca o competiţie între elite de samurai rivale, dar s-a încheiat cu redobândirea de către împărat a rolului nominal de conducător al statului. La scurt timp după aceea casta samurailor a fost oficial desfiinţată, iar ultimii săi membri au intrat în structurile militare moderne ori s-au pierdut printre oamenii de rând.

Deşi aceasta e o simplă relatare factuală, ficţiunile despre samurai joacă un rol semnificativ în modul în care îi înţelegem şi adesea chiar în modul cum se percepeau ei înşişi. Unii experţi, fermecaţi de florile de cireş şi de ceremonia ceaiului, au romanţat imaginea samurailor, preferând să vadă doar veşmintele fastuoase şi galanteriile poetice ale celor mai bogaţi stăpâni şi ale celor care deţineau domeniile cele mai mari. Însă, pentru majoritatea samurailor, viaţa însemna un regim sever de instrucţie şi serviciu militar, marcat de vendete şi lipsuri. Multe dintre conflictele samurailor aveau ca scop accesul la luxul şi puterea acelei clase restrânse de privilegiaţi – perspectiva noastră modernă distorsionată asupra samurailor îşi are în bună măsură rădăcinile în imaginea voit deformată a acestora despre ei înşişi, în impunerea unui cod al onoarei şi a unui protocol cavaleresc mult timp după încheierea războaielor. Teatrul japonez în era samurailor se sprijinea în genere pe alăturarea dintre Datorie şi Simţire (giri versus ninjō), punând în opoziţie dorinţele personale cu cerinţa draconică de a te supune poruncilor superiorilor.

Vedetele şi supereroii unor epoci de mult apuse indică existenţa altor priorităţi. Istoria în mare parte e scrisă de tabăra învingătoare, însă tradiţia japoneză e puternic ataşată de poveştile perdanţilor şi ale eşecurilor tragice – unii dintre cei mai celebri samurai din istorie au fost înfrânţi de aceeaşi orânduire care mai târziu i-a venerat. Am putea chiar să susţinem că multe dintre presupusele virtuţi ale samuraiului nu se reflectau în viaţa de zi cu zi din Evul Mediu, ci au fost promulgate în semn de protest la începutul perioadei moderne, reprezentând nemulţumirile şi denunţările unei elite aflate în declin. Moda eroilor samurai îşi continuă parcursul cu suişuri şi coborâşuri: ultima rezistenţă a lui Kusunoki a intrat într-un con de umbră, dar la fel s-a întâmplat şi cu intrigile perfide ale lui Hideyoshi, nobleţea plină de eleganţă a lui Yoshitsune, sortită să dispară, şi surprinzătoarea pioşenie creştină a lui Augustin Konishi. În această carte, am ţinut să ating punctele principale, însă m-am oprit şi asupra câtorva dintre personajele mai puţin cunoscute care într-o bună zi vor fi cu siguranţă din nou în prim-plan.

În epoca modernă, etica samuraiului a ajuns să fie asociată cu conservatorismul şi cu patriotismul de dreapta, adesea în opoziţie cu politicile moderniste. În mod paradoxal, multe dintre figurile care evocau cel mai bine spiritul samurailor la sfârşitul secolului al XIX-lea au fost aceiaşi oameni zdrobiţi de noua orânduire. Chiar luptând pentru împărat, au întemeiat o lume nouă ce avea să le dezmembreze domeniile, să le ia săbiile şi pur şi simplu să distrugă valoarea a tot ce învăţaseră. Ultimii loialişti ai shogunului şi-au găsit pentru scurt timp refugiu într-un soi de republică a samurailor, în nordul Japoniei, dar curând au fost nevoiţi să se supună şi ei. „Ultimul samurai”, legendarul Saigō Takamori, a fost unul dintre învingătorii Restauraţiei Meiji, pe care direcţia noii ordini l-a decepţionat însă şi l-a determinat în 1877 să conducă o revoltă sortită eşecului. Mai târziu, reminiscenţele spiritului samurailor au devenit parte din crezul facţiunii militare care a preluat controlul asupra Japoniei în anii 1920 şi a împins ţara în al Doilea Război Mondial.

Imediat după aceea, autorităţile din timpul ocupaţiei au interzis poveştile despre război de teamă să nu stârnească pasiuni nedorite în rândul japonezilor înfrânţi. Au fost revendicaţi noi eroi din poveşti ulterioare epocii samurailor – brutalul motto „Lupii nu se mănâncă între ei” al gangsterilor yakuza ori diabolicul spionaj al asasinilor ninja din păturile de jos. Însă o clasă războinică omniprezentă precum samuraii nu putea fi ştearsă din istorie atât de uşor. Pentru o bună parte a populaţiei japoneze, samuraii erau însăşi Japonia. Nu doar ca războinici, ci şi ca soţi, modele pentru copiii lor, validarea de către stat a bogaţilor proprietari de pământuri, clienţi ai gheişelor şi ai hanurilor şi protectori ai artiştilor.

La scurt timp după ridicarea cenzurii americane, poveştile cu samurai s-au reafirmat, în romane de duzină, benzi desenate şi, pe măsură ce televiziunea şi-a intrat în drepturi, ca decor prestabilit pentru filmele de epocă japoneze. În vremurile moderne, samuraii au devenit simboluri dramatice ale Japoniei înseşi. Jidaigeki (filmul de epocă) rămâne un ingredient esenţial al televiziunii japoneze moderne, prezentându-i pe samurai într-o succesiune de roluri şi contexte ce reflectă modul în care se percep japonezii.

Înţelegându-i pe samurai, înţelegem şi o dimensiune fundamentală a sufletului Japoniei. Umbrele acestor vechi luptători pot fi zărite pretutindeni în lumea contemporană, în relaţiile de putere dintre şefi şi subalterni, în ierarhiile stricte ale marilor corporaţii japoneze, în formele elevate ale politeţii şi ale evitării conflictelor, prezente în limba japoneză. Desigur, Japonia nu înseamnă doar samurai. Aceştia au modelat însă atât de mult Japonia, încât e imposibil să ne-o imaginăm fără ei.

1

Flăcăii vânjoşi

Ascensiunea clasei războinice

Arhipegalul japonez, situat în Oceanul Pacifc, se întinde pe o suprafaţă de 1 200 de mile, formând o semilună arcuită de la sud-vest spre nord-est. Cu o lăţime care rareori depăşeşte 200 de mile, hinterlandul japonez cuprinde în mare parte vârfuri muntoase înalte, acoperite de păduri. Aflată la intersecţia a patru plăci tectonice, Japonia e bogată în vulcani şi izvoare termale, însă nici cutremurele şi tsunamiurile nu-i sunt străine. 80% din Japonia este acoperită de munţi – deşi teritoriul ţării este comparabil cu cel al Californiei, terenul arabil reprezintă doar 15% din cele 145 885 de mile pătrate. În epoca samurailor, când fermierii erau încă nevoiţi să asaneze mlaştini şi să defrişeze păduri, aceasta era şi mai mică.

În epoca modernă, Japonia cuprinde insulele Kyūshū, Honshū, Shikoku şi Hokkaidō, însă cea din urmă a fost adăugată relativ recent, până spre sfârşitul perioadei samurailor fiind stăpânită doar de sălbăticia naturii. Pentru o bună parte a istoriei lor, patria samurailor şi a supuşilor lor au constituit-o celelalte trei insule.

În Japonia, rareori te afli la o distanţă mai mare de 100 de mile de mare. Între cele trei mari insule se află un canal adăpostit, „Marea Interioară”, care a fost prima mare cale comercială. Marinarii care se încumetau să traverseze din Coreea în Japonia se ţineau aproape de linia de coastă a insulei Kyūshū înainte să pătrundă în Marea Interioară prin îngusta strâmtoare Shimonoseki. Din acel punct, feriţi de cele mai năprasnice furtuni care s-ar fi abătut asupra lor în largul mării, puteau naviga de-a lungul coastelor interioare ale insulelor Honshū şi Shikoku. Centrul civilizaţiei japoneze în epoca de dinaintea samurailor se afla la extremitatea estică a acestui canal, în câmpia Kansai. Aici găsim mai multe dintre primele capitale ale Japoniei, precum Asuka, Nara şi Kyōto. Oriunde ar fi fost situată, capitala era considerată centrul culturii curteneşti, un loc rafinat populat de preoţi şi poeţi, doamne elegante şi cărturari duşi pe gânduri. Fără doar şi poate, aici războinicii nu aveau ce căuta – o atitudine recurentă în istoria Japoniei, unde curtea hedonistă şi cultivată plăteşte samurai pentru a lupta pentru ea, preferând în acelaşi timp să-i ţină la distanţă, chiar şi în capitală.

La est de câmpia Kansai se înalţă alţi munţi care o izolează de restul Japoniei. La începutul epocii samurailor, o bună parte a teritoriului aflat la nord-est de bariera formată de munţi nu era sub autoritatea împăraţilor. Încâlceala de păduri şi mlaştini era locuită de emishi, o populaţie de „barbari” cu o limbă diferită de cea vorbită de japonezi, ce par să fi descins din nişte grupuri migratoare stabilite mai demult în Japonia, posibil din cultura preistorică Jōmon, ale cărei artefacte din ceramică sunt răspândite în tot arhipelagul japonez.

Citind printre rândurile unor texte antice, putem deduce că japonezii avansau de mult în teritoriul populat de emishi. Unele cronici chineze din timpul Dinastiei Tang descriu nordul Japoniei drept o ţară distinctă populată de „oameni hirsuţi”, dintre care doi au fost prezentaţi împăratului Taizong ca parte din alaiul unui sol japonez. După cum a fost înştiinţat împăratul Taizong, aceşti emishi se împărţeau în două categorii – cei „paşnici”, care acceptaseră sosirea japonezilor şi se lăsaseră asimilaţi de cultura lor, şi cei „sălbatici”, care continuau să creeze probleme la graniţa ce se tot lărgea. Nu se ştiu prea multe despre limba acestor emishi, însă genele lor s-au perpetuat într-o proporţie semnificativă la japonezii din epoca modernă. Frânturi de toponime emishi încă există în nordul Japoniei, iar anumite elemente de tehnologie şi stil militar au devenit componente importante ale viitorilor samurai.

Este de importanţă capitală faptul că o parte din noile teritorii de la graniţă s-au dovedit a fi tot o regiune plată, cel puţin de două ori mai mare decât câmpia Kansai. Kansai, „La Vest de [Munţii de] Graniţă”, avea acum un nou rival: Kantō, „La Est de Graniţă”. De atunci, istoria Japoniei a fost caracterizată de tensiunile dintre cele două câmpii. Regiunea Kantō a atras colonişti şi exploratori ambiţioşi, iar după ce a fost defrişată de generaţii de pădurari a devenit o sursă inegalabilă de păşuni pentru creşterea cailor şi de pământuri favorabile culturilor de orez. Nu ar trebui să fie o surpriză că în scurt timp regiunea Kantō producea mai mult orez, mai mulţi cai şi mai multă mână de lucru decât regiunile consacrate din vest. Nu după multă vreme, unii oameni din Kantō participau tot mai activ în politica de la curte. În cele din urmă, regiunea Kantō avea să domine politica japoneză – deşi capitala a rămas în Kansai timp de 1 000 de ani, adevăratul nucleu al puterii se afla în Kantō. În anii 1860, acest lucru a fost în sfârşit recunoscut oficial odată cu mutarea capitalei de la Kyōto în oraşul Edo, care abia atunci a fost redenumit Tōkyō – „Capitala de Răsărit”.

Istoria Japoniei de dinaintea epocii samurailor se pierde în negura timpului. Arheologia ne spune că au existat mai multe valuri de colonişti veniţi de pe continentul asiatic, oameni care au lăsat în urmă movile de scoici pe plajele virgine şi au confecţionat primele vase de ceramică atestate din lume. Au început să cultive orez şi s-au răspândit treptat pornind dinspre sud-vest.

Unele cronici chinezeşti amintesc sporadic de nişte insule din est despre care se spunea că sunt tărâmul nemuritorilor. Primul împărat al Chinei ar fi trimis acolo o expediţie, în căutarea elixirului tinereţii veşnice. Flota de exploratori nu s-a mai întors niciodată în China, deşi mai multe tradiţii locale japoneze indică locul în care au debarcat şi unde trăiesc şi acum urmaşii lor. Astfel de legende prozaice despre diaspora şi despre răspândirea populaţiei sunt în contradicţie cu legendele japonezilor înşişi, potrivit cărora Japonia era „Tărâmul Zeilor”, zămislit din picăturile de apă de mare prelinse din vârful unei lănci divine încrustate cu pietre preţioase.

Izanagi şi Izanami, zeul şi zeiţa care au dat naştere insulelor japoneze, au născut şi nişte zeităţi demonice, pocite – fapt pricinuit, se zice, de hybrisul zeiţei, care a vorbit prima la nunta lor. De dragul aparenţelor, ei îşi repun în scenă nunta, respectând de data aceasta ceremonialul, ca să aibă parte de urmaşi mai buni – prima, dar nici pe departe ultima referinţă din cronicile japoneze la ceremonii şi la înfăţişarea exterioară, considerate componente esenţiale ale norocului şi vieţii.

Amaterasu, zeiţa Soarelui, este unul dintre numeroasele lor vlăstare, fiind considerată strămoş al suveranilor Japoniei, prin stră-stră-stră-strănepotul ei, primul împărat legendar, Jimmu. Conform celor mai vechi legende japoneze ce s-au păstrat, Jimmu a fost cel care şi-a condus fraţii la est de Kyūshū, pentru a stăpâni peste întreaga Japonie. Poveştile ulterioare conţin o serie de referinţe la căpetenii locale înfrânte în luptă de Jimmu şi familia lui – o fi Japonia Tărâmul Zeilor, dar pare să fi fost deja ocupată atunci când au ajuns aici strămoşii împăraţilor. Primele victorii ale războinicilor „japonezi” nu aveau nici în clin, nici în mânecă cu tradiţia samurailor echipaţi cu armuri şi săbii. Un cântec despre care se crede că ar data din acea perioadă este un imn închinat forţei brute a măciucilor şi a ghioagelor din piatră.

Măcar că inşi în număr mare

Intră şi zăbovesc,

Noi, cei slăviţi,

Vlăstari de ostaşi

Mânuind capete de maiuri,

Mânuind ciocane din piatră,

Straşnic îi vom nimici¹.

Unele cronici chinezeşti desemnează Japonia drept tărâm al Măreţei Păci (Dahe, în japoneză: Yamato) sau al Soarelui Răsare (Riben, în japoneză: Nippon) – cea din urmă fiind o referinţă la localizarea sa geografică, dar îmbrăţişată cu fervoare de japonezi ca referire la Amaterasu. De asemenea, chinezii îi socoteau pe japonezi nişte barbari sălbatici, aflaţi cândva sub stăpânirea reginei-şaman Himiko, o adevărată matcă, ce era slujită de o mie de femei şi de un singur bărbat – conform unor izvoare, fratele ei. Murind fără să se căsătorească, acesteia i-a succedat o fetiţă de 13 ani – o fi oare o referinţă la un sistem matriarhal uitat al Japoniei sau cel mai vechi indiciu al suveranilor minori ce erau doar nişte marionete care serveau drept purtători de cuvânt pentru „asistenţii” lor?

Totuşi, Japonia este rareori menţionată în cronicile chinezeşti. Abia odată cu reinstaurarea unui imperiu stabil în China la sfârşitul secolului al VI-lea au început chinezii să-şi pună problema altor solii şi legături cu regatele din jur. Atunci, ca întotdeauna, China era considerată centrul pământului, toate celelalte regiuni periferice fiind doar nişte reflexii ale gloriei sale.

Dinastia Tang a fost întemeiată în 618, însă Japonia, socotită în continuare un stat vasal, a mai trimis o solie abia peste 12 ani. La întoarcere, solii au avut doar cuvinte de laudă la adresa curţii Dinastiei Tang, luând seamă de autoritatea militară fermă a împăratului Taizong, care îşi cucerise imperiul de două ori prin forţa armelor – o dată printr-o intervenţie crucială care l-a ajutat pe tatăl lui să preia puterea de la dinastia precedentă, Sui, şi a doua oară într-o dispută fratricidă în urma căreia a rămas singurul moştenitor. Solii japonezi au ajuns la numai patru ani de la acest ultim eveniment şi cu siguranţă au povestit despre asta odată întorşi acasă.

În 645, Japonia s-a ales şi ea cu un conducător aidoma ambiţiosului Taizong. Prinţul moştenitor – viitorul împărat Tenji – a urzit un complot pentru a-l ucide pe unul dintre nesuferiţii sfetnici imperiali ai mamei sale. Când cei patru complici s-au dovedit a nu fi în stare să ducă treaba la bun sfârşit, Tenji s-a năpustit chiar el asupra victimei. În timp ce ministrul zăcea pe podea sângerând, împărăteasa, profund tulburată, s-a retras pentru a cântări situaţia, timp în care cei patru uneltitori, mai prinzând curaj, l-au răpus pe ministru.

Victima nebănuită a acestui asasinat a fost istoria însăşi. Tatăl ministrului ucis a murit acasă la el, într-un incendiu ce se presupune a fi fost provocat chiar de el, luând cu sine mai multe obiecte preţioase, inclusiv o cronică unică a vremurilor trecute. De aceea, toată istoria japoneză de dinainte de secolul al VII-lea se bazează mai degrabă pe supoziţii şi insinuări, un amplu „Ev Întunecat” fără nici un punct de referinţă scriptic şi cu multe lucruri rămase nelămurite, cum ar fi relaţia exactă dintre Japonia şi Coreea. Legendele referitoare la o împărăteasă japoneză care ar fi invadat Coreea ar putea fi de fapt o răstălmăcire, lucrurile petrecându-se tocmai pe dos.

Interesul japonezilor pentru Peninsula Coreea e posibil să fi depăşit simplul raport de bună vecinătate – foarte probabil, familia conducătoare a Japoniei şi cea din sudul Coreei erau înrudite, una fiind o ramură a celeilalte. Dar există prea puţine dovezi arheologice, limitate şi mai mult de uzura timpului şi de poziţia neobişnuită a împăraţilor japonezi. De vreme ce tradiţia japoneză susţine că Japonia a fost creată de zei, iar suveranul Japoniei este descendentul direct al zeiţei Soarelui, e greu să scotoceşti printre antichităţile japoneze cu aceeaşi impunitate de care s-au bucurat arheologii în Egipt, Italia sau Grecia. Există însă, de exemplu, săbii ceremoniale cu mai multe lame, oferite în dar unor suverani japonezi de aliaţii lor coreeni.

Nu ar trebui să ne surprindă faptul că japonezii aveau prieteni pe continent. Astfel de tovărăşii au fost puse curând la încercare, în 654, când conducătorul chinez al Dinastiei Tang a ordonat un atact asupra naţiunii coreene din Paekje. Dacă Japonia era într-adevăr un stat vasal loial, aşa cum fusese determinată China să creadă, atunci ar fi fost floare la ureche.

La prima vedere, putea să pară că împăratul Kōtoku se supunea bucuros. El a iniţiat reformele Taika, o serie de edicte ce au reorganizat Japonia după modelul sistemului chinez, retrasând graniţe, subminând puterea unor conducători locali, concentrând în schimb întreaga autoritate în mâinile împăratului şi creând noi circumscripţii militare. S-au adus din toată Japonia oameni şi provizii, fiind concentrate în insula Kyūshū din sud, punctul de lansare cel mai firesc al unui atac împotriva Coreei.

Totuşi, dacă citim printre rânduri, ne-am putea da seama că împăratul Kōtoku numai supus nu era. Un edict imperial din 646 poruncea formarea unor noi unităţi militare, precizând că toată lumea trebuie să aducă o sabie, armură, arc şi săgeţi, un steag şi o tobă. Totuşi, termenul folosit pentru aceşti soldaţi era sakimori – „grăniceri”. Kōtoku nu plănuia un atac împotriva aliaţilor lui din Paekje; dimpotrivă, se pregătea pentru urmările uşor de anticipat din momentul în care China avea să-şi dea seama că el nu luase în seamă ordinul. Forţele concentrate în Kyūshū nu se pregăteau să atace Coreea, ci să apere Japonia².

1. Aston, Nihongi, vol. I, p. 123.

2. Farris, Heavenly Warriors, p. 41. 