F.M. Dostoievski

Însemnări din subterană

Traducere din limba rusă
şi note de Emil Iordache

POLIROM
2012

© 2003, 2007, 2012 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-2712-7

ISBN PDF: 978-973-46-2713-4

ISBN print: 978-973-46-2633-5

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: Alexei Bogoliubov (1824-1896), Iarna în Borisoglebsk

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

FIODOR MIHAILOVICI DOSTOIEVSKI (1821-1881), unul dintre cei mai importanţi şi mai influenţi scriitori ai lumii, s-a născut la Moscova. După moartea mamei, a plecat împreună cu fratele său la Sankt Petersburg, pentru a urma cursurile Academiei Tehnice Militare, pe care a absolvit-o cu brio, în ciuda puternicei sale înclinaţii pentru literatură. În 1846, după o serie de încercări literare lipsite de succes, a publicat romanul epistolar Oameni sărmani, atrăgînd imediat atenţia criticilor, care au văzut în el un nou Gogol. I-au urmat la scurt timp microromanele Nopţi albe (1848) şi Netoşka Nezvanova (1849), care i-au confirmat talentul şi i-au adus recunoaşterea literară. A început apoi să scrie masiv, publicînd mai întîi romanul Amintiri din casa morţilor (1861-1862) şi concepînd seria marilor capodopere, în care se înscriu romanele Crimă şi pedeapsă (1866), Idiotul (1868-1869), Demonii (1871-1872), Adolescentul (1875) şi Fraţii Karamazov (1879-1880).

I

Subterana1

I

Sînt un om bolnav… Sînt un om rău… Un om lipsit de farmec… Cred că sînt bolnav de ficat… La drept vorbind, n-am nici cea mai mică idee despre boala mea şi nu ştiu precis ce anume mă doare. Nu mă tratez şi nu m-am tratat niciodată, deşi am respect faţă de medicină şi de doctori. Pe deasupra, mai sînt şi superstiţios pînă la exagerare; ei, măcar atît de superstiţios, încît să am respect faţă de medicină. (Sînt destul de cultivat ca să nu fiu superstiţios, însă sînt superstiţios.) Nu, rogu-vă, răutatea nu mă lasă să mă tratez. Uite, sînt sigur că aşa ceva Domniile Voastre nu veţi binevoi a pricepe. Asta-i, rogu-vă, dar eu înţeleg. Desigur, n-aş fi în stare să vă lămuresc cui îi fac „un pustiu de bine“ în cazul de faţă, cu răutatea mea; ştiu prea bine că doctorilor nu le pot face nicidecum o „şotie“ dacă nu mă tratez la ei; ştiu mai bine decît oricine că prin asta numai mie îmi fac rău, nimănui altcuiva. Şi totuşi, dacă nu mă tratez, o fac din răutate. Dacă tot mă doare ficatul, las’ să mă doară şi mai tare!

Trăiesc de mult aşa, de vreo douăzeci de ani. Acum am patruzeci. Mai înainte am avut o slujbă, acum n-o mai am. Am fost un slujbaş răutăcios. Eram grosolan şi îmi găseam plăcerea în asta. De vreme ce nu luam mită, înseamnă că trebuia să mai recompensez măcar aşa. (E o butadă proastă, dar n-o s-o şterg. Am scris-o crezînd că va ieşi ceva foarte caustic; iar acum, după ce mi-am dat singur seama că n-am vrut decît să-mi dau nişte aere mîrşave – nici gînd s-o mai şterg!) Cînd se întîmpla ca de biroul la care şedeam eu să se apropie cîte-un om cu jalba în mînă – ca să-mi ceară vreo lămurire –, scrîşneam din dinţi la el şi simţeam o desfătare nesăţioasă dacă izbuteam să-l mîhnesc. Izbuteam aproape întotdeauna. Cel mai adesea, aveam de-a face cu oameni timizi: aşa-s cei cu jalbele, ştiţi şi dumneavoastră. Însă dintre filfizoni cel mai mult nu-l puteam înghiţi pe un ofiţer. Nu voia nicidecum să se umilească şi-şi zornăia oribil sabia. Din pricina acestei săbii, un an şi jumătate am purtat război cu el. Pînă la urmă, l-am biruit. A încetat să şi-o mai zornăie. De altminteri, asta s-a întîmplat pe cînd eram tînăr. Dar ştiţi dumneavoastră, domnilor, care era punctul principal al răutăţii mele? Păi toată chestia, mîrşăvia cea mai mare era că în fiecare clipă, chiar şi atunci cînd îmi vărsam cel mai mult fierea în mine, recunoşteam cu ruşine în sinea mea că nu sînt rău, că nu-s nici măcar un om înrăit, că nu fac decît să sperii vrăbiile degeaba şi cu asta mă distrez. Am spume la gură, dar ia aduceţi-mi o păpuşică acolo, daţi-mi un ceai cu zahăr şi o să vedeţi că mă potolesc. Chiar şi la suflet mă înduioşez, deşi mai pe urmă voi scrîşni din dinţi la mine însumi şi, de ruşine, cîteva luni voi suferi de insomnie. Aşa mi-era obiceiul.

De fapt, mai adineaori m-am vorbit singur de rău spunînd că am fost un slujbaş răutăcios. Din răutate m-am vorbit de rău. Pur şi simplu, mă ţineam de ştrengării şi cu cei cu jalbele, şi cu ofiţerul, însă în realitate n-am putut fi rău. Clipă de clipă simţeam în mine multe şi nenumărate elemente, total opuse răutăţii. Simţeam cum colcăie elementele astea în mine. Ştiam că toată viaţa au colcăit în mine şi tot mă rugau să le las să iasă. Mă chinuiau de mi se făcea ruşine; mă împingeau pînă în starea de convulsii şi, pînă la urmă, mi s-a urît de ele, ah, ce mi s-a mai urît! Nu cumva vi s-o fi părînd, domnilor, că mă căiesc de ceva în faţa dumneavoastră, că vă prezint scuze pentru ceva?… Sînt sigur că vi se pare… De altminteri, vă asigur că mie puţin îmi pasă dacă aşa vi se pare…

Nu rău, dar nici măcar altcumva n-am izbutit să ajung: nici rău, nici bun, nici ticălos, nici om cinstit, nici erou, nici insectă. Iar acum îmi duc zilele, cîte mi-au mai rămas, în ungherul meu, întărîtîndu-mă cu consolarea răutăcioasă, care nu serveşte la nimic, că un om deştept nu poate face nimic din propria sa persoană şi că numai prostul poate. Da, rogu-vă, un om deştept din veacul al nouăsprezecelea trebuie şi este obligat din punct de vedere moral să fie o fiinţă eminamente lipsită de caracter; iar un om de caracter, un militant trebuie să fie o fiinţă eminamente mărginită. Asta-i convingerea mea, la cei patruzeci de ani pe care îi am. Am acum patruzeci de ani şi cînd te gîndeşti că patruzeci de ani înseamnă o viaţă întreagă; doar înseamnă bătrîneţea cea mai adîncă. Să trăieşti mai mult de patruzeci de ani e indecent, trivial, amoral! Ia răspundeţi-mi sincer, cinstit: cine trăieşte mai mult de patruzeci de ani? Vă spun eu cine trăieşte: proştii şi ticăloşii trăiesc. Tuturor bătrînilor o să le-o spun de la obraz, tuturor acestor bătrîni respectabili, tuturor acestor bătrîni cu părul alb şi parfumaţi! Lumii întregi o să i-o spun de la obraz! Am dreptul să vorbesc aşa pentru că o să trăiesc pînă la şaizeci de ani. Pînă la şaizeci de ani o să trăiesc! O să trăiesc pînă la optzeci de ani!… Staţi puţin! Lăsaţi-mă să-mi trag sufletul…

Veţi fi crezînd, poate, domnilor, că vreau să vă fac să rîdeţi? Şi în privinţa asta aţi greşit. Nu sînt cîtuşi de puţin un om vesel cum vi se pare sau cum vi s-ar putea părea; de altfel, dacă, iritaţi fiind de această vorbărie (şi simt de-acum că sînteţi iritaţi), v-ar trece prin cap să mă întrebaţi: cine sînt eu? – vă voi răspunde: sînt un asesor de colegiu2. Am muncit ca să am ce mînca (dar numai pentru asta) şi cînd, anul trecut, prin testament, una dintre rudele mele îndepărtate mi-a lăsat şase mii de ruble, m-am retras de îndată de la serviciu şi m-am instalat în ungherul meu. Şi mai înainte am locuit în acest ungher, dar acum m-am statornicit în acest ungher. Camera mea e urîtă, infectă, la marginea oraşului. Drept servitoare am o ţărancă bătrînă, rea de proastă ce-i, care, pe deasupra, mai şi duhneşte întotdeauna groaznic. Mi se pare că, la Petersburg, clima începe să-mi dăuneze şi că, numai cu mijloacele mele neînsemnate, viaţa va fi prea scumpă aici pentru mine. Asta o ştiu şi eu, o ştiu mai bine decît aceşti sfătuitori experimentaţi şi prea înţelepţi, care dau din cap plini de importanţă. Dar rămîn la Petersburg; nu plec din Petersburg! Şi nu plec pentru că… Eh! De fapt, e cu desăvîrşire totuna dacă plec sau nu.

De altminteri: despre ce poate vorbi un om cumsecade cu cea mai mare plăcere?

Răspuns: despre el însuşi.

Ei, atunci şi eu voi vorbi despre mine.

II

Acum aş vrea să vă povestesc, domnilor, indiferent dacă doriţi sau nu să mă ascultaţi, de ce n-am reuşit să mă prefac nici măcar într-o insectă. Vă declar solemn că de multe ori am vrut să fiu o insectă. Însă nici măcar de asta n-am fost în stare. Vă jur, domnilor, că, dacă eşti prea conştient, asta-i o boală, o boală adevărată, deplină. Pentru viaţa de toate zilele a omului ar fi fost mult prea suficientă conştiinţa umană obişnuită, adică o jumătate sau chiar un sfert din porţia care îi revine unui om evoluat din nefericitul nostru secol al nouăsprezecelea şi care, pe deasupra, are îndoitul ghinion de a locui în Petersburg, cel mai abstract şi premeditat oraş de pe globul pămîntesc. (Oraşele se împart în premeditate şi nepremeditate.) Ar fi absolut suficientă, de pildă, conştiinţa cu care trăiesc aşa-zişii oameni spontani şi militanţi. Pariez, credeţi că toate astea le scriu numai ca să vă fac praf, ba încă şi că, dintr-o îngîmfare de prost gust, îmi zornăi sabia, ca ofiţerul meu. Aş, domnilor, cine se poate lăuda cu bolile sale, ba încă şi să mai arunce praf în ochi cu ele?

Adică, ce zic? Toţi fac aşa; tocmai cu bolile se laudă, iar eu cred că o fac mai mult decît oricare. Să nu ne contrazicem: obiecţia mea este absurdă. Totuşi sînt întru totul convins că boala înseamnă nu numai foarte multă conştiinţă, ci şi orice conştiinţă. Insist asupra acestei idei. Să nu ne îndepărtăm de asta pentru moment. Uite ce vreau să-mi spuneţi: de ce, ca dinadins, chiar în acele clipe, da, chiar în clipele cînd eram cel mai capabil să conştientizez toate subtilităţile „a tot ce e frumos şi sublim“3, cum se zicea cîndva la noi, mi se întîmpla chiar atunci nu să conştientizez, ci să fac nişte lucruri atît de mizerabile, care… ei da, într-un cuvînt, ca dinadins, îmi dădeau ghes să le săvîrşesc, cînd îmi dădeam cel mai bine seama că nu trebuie să le fac? Cu cît eram mai conştient de ce e bine şi de tot acest „frumos şi sublim“, cu atît mai adînc mă cufundam în tina mea şi cu atît mai capabil eram să mă împotmolesc în ea. Iar trăsătura cea mai importantă consta în faptul că toate acestea parcă nu existau întîmplător în fiinţa mea, ci parcă chiar trebuiau să existe. Ca şi cum asta ar fi fost starea mea cea mai normală, nefiind cîtuşi de puţin boală sau degradare, astfel încît, în cele din urmă, mi-a pierit şi cheful să lupt cu această degradare. Pînă la urmă mai că n-am ajuns să cred (şi, poate, chiar am ajuns să cred) că asta-i pesemne starea mea normală. Dar mai întîi, la început, cîte chinuri am răbdat în această luptă! Nu credeam că aşa li se întîmpla şi altora şi de aceea toată viaţa am tăinuit-o în sinea mea, ca pe un secret. Mi-era ruşine (poate, chiar şi acum îmi e ruşine); ajungeam pînă acolo, încît simţeam un fel de desfătare tainică, anormală, ticăloasă de-a mă întoarce cîteodată, în cea mai mîrşavă noapte petersburgheză, în ungherul meu şi să conştientizez intens că, iată, astăzi am făcut iar o porcărie, că ceea ce ai făcut iarăşi n-ai cum să mai îndrepţi, şi în sinea mea, tainic, să-mi fac remuşcări, să mă zvîrcolesc şi să mă chinuiesc pînă cînd, în cele din urmă, amărăciunea mi se transforma într-o dulcegărie ruşinoasă, blestemată şi, pînă la urmă, într-o desfătare categorică, serioasă! Da, în desfătare, în desfătare! Insist pe ideea asta. Tocmai de aceea am luat capăt de vorbă, pentru că vreau să aflu dacă au şi alţii asemenea desfătări. Vă explic: desfătarea provenea tocmai din prea clara conştiinţă a înjosirii mele; din cauză că te simţi şi singur ajuns în dreptul ultimului zid; că asta-i rău, dar că nici nu putea să fie altfel; că de-acum nu mai ai cale de scăpare şi niciodată n-o să mai fii alt om; că, dacă ţi-ar mai fi rămas un pic de timp şi de credinţă ca să poţi deveni orice altceva, cu siguranţă chiar tu n-ai dori să te transformi; chiar dacă ai vrea, nici aşa n-ai avea nimic de făcut, pentru că în realitate, poate, nici n-ai fi avut în ce te preface. Însă cel mai important lucru, sfîrşitul sfîrşiturilor e că totul se petrece conform legilor normale şi principale ale conştiinţei intense şi din inerţia care decurge în mod direct din aceste legi şi, prin urmare, nu numai că e imposibil să te transformi, ci şi, pur şi simplu, ţi-e imposibil să faci ceva. Reiese, de pildă, ca o consecinţă a conştiinţei intense: ai dreptate că eşti ticălos, ca şi cum ticălosul s-ar simţi consolat dacă simte singur că e într-adevăr ticălos. Dar ajungă-mi… Eh, am îndrugat verzi şi uscate, dar ce am explicat?… Prin ce se explică aici desfătarea? Dar vă voi explica! O să-mi duc totuşi explicaţia pînă la capăt! De asta am şi pus mîna pe condei…

Eu, de exemplu, sînt grozav de vanitos. Sînt suspicios şi supărăcios, precum un cocoşat sau un pitic, dar – zău! – am avut şi momente cînd, dacă s-ar fi întîmplat să-mi tragă cineva o scatoalcă, eu, poate, chiar m-aş fi bucurat de asta. Vorbesc serios: cu siguranţă aş fi fost în stare să descopăr şi în asta un fel de desfătare, fireşte, desfătarea disperării, dar şi în disperare există desfătările cele mai fierbinţi, mai ales cînd eşti prea conştient de situaţia fără ieşire în care te afli. Iar cînd capeţi o scatoalcă – păi te striveşte conştiinţa faptului că ai fost mînjit cu cine ştie ce catran. Important e că, oricum ai lua-o, reiese totuşi că întotdeauna primul vinovat de toate sînt eu şi, ceea ce-i mai jignitor, sînt vinovat fără vină şi, ca să zic aşa, în virtutea legilor naturii. Vinovat, în primul rînd, pentru că sînt mai deştept decît toţi dimprejurul meu. (Totdeauna m-am considerat mai deştept decît cei dimprejurul meu şi uneori – nu ştiu dacă vă vine să credeţi – chiar mă ruşinam de asta. În orice caz, toată viaţa am privit cumva pe de lături şi niciodată n-am putut să mă uit drept în ochii oamenilor.) Vinovat, în sfîrşit, că, chiar dacă aş avea mărinimie în mine, n-aş avea decît chinuri din pricina conştiinţei inutilităţii ei. Căci cu siguranţă n-aş fi în stare să fac nimic din mărinimia mea: nici să iert, pentru că, poate, cel care m-a lovit a făcut-o conform legilor naturii, iar legile naturii nu pot fi iertate; nici să uit, căci, chiar dacă la mijloc sînt legile naturii, e totuşi jignitor. Însă, chiar dacă aş vrea să nu fiu cîtuşi de puţin mărinimos, ci dimpotrivă, aş dori să mă răzbun pe cel care m-a ofensat, nici să mă răzbun n-aş putea nicidecum, pentru că, desigur, nu m-aş putea hotărî să fac ceva, chiar dacă aş putea. De ce nu m-aş putea hotărî? Despre asta vreau să spun separat două cuvinte.

III

Oare oamenii care ştiu să se răzbune şi, în general, să-şi apere interesele, cum fac ei asta, de-o pildă? Doar dacă îi cuprinde, să zicem, dorinţa de răzbunare, în acest timp nu mai rămîne nimic altceva în fiinţa lor decît acest sentiment. Un asemenea domn se năpusteşte drept spre ţintă, ca un taur furios, aplecîndu-şi coarnele şi doar un zid l-ar mai putea opri. (Apropo: în faţa zidului domni de-alde ăştia, adică oamenii spontani şi de acţiune, cedează în mod sincer. Pentru ei zidul nu-i ceva de ochii lumii ca, de pildă, pentru noi, oamenii care gîndim şi, prin urmare, nu facem nimic; nu-i un pretext pentru a face cale întoarsă, un pretext în care alde noi nu credem, de regulă, singuri, dar de care ne bucurăm foarte mult. Nu, ei cedează cu toată sinceritatea. Zidul are pentru ei ceva liniştitor, moral-despovărător şi definitiv, aş zice, chiar ceva mistic… Dar despre zid – mai tîrziu.) Ei bine, tocmai pe omul spontan eu nu-l consider a fi un om adevărat, normal, cum ar fi vrut să-l vadă însăşi gingaşa lui mamă, natura, atunci cînd, galantă, l-a adus pe lume. Pe acest om îl invidiez de se varsă fierea în mine. E prost, aici nu vă contrazic, dar, poate, omului normal chiar prost i se cade să fie, de unde ştiţi că nu-i aşa? Poate-i chiar frumos să fie aşa. Şi cu atît mai mult sînt convins de această, ca să-i zic aşa, bănuială, cu cît dacă, de pildă, am lua antiteza omului normal, adică pe un om intens conştient, neieşit, desigur, din sînul naturii, ci din retortă (asta-i de-acum aproape misticism, domnilor, dar am şi această bănuială), atunci acest om din retortă cedează uneori atît de mult în faţa antitezei sale, încît singur, în pofida întregii sale conştiinţe îndîrjite, el e de bună-credinţă şi se socoate a fi un şoarece, nu om. Chiar dacă e un şoarece ce conştientizează intens, e totuşi şoarece, pe cînd celălalt e om şi prin urmare ş.a.m.d. Şi, mai ales, el e cel care se consideră şoarece; nimeni nu-l roagă s-o facă; şi acesta-i un punct important. Dar să-l privim acum pe acest şoarece în acţiune. Să zicem, de pildă, că şi el e jignit (şi aproape întotdeauna e jignit de cineva) şi vrea şi el să se răzbune. Poate că-n fiinţa lui s-a acumulat mai multă ciudă decît în l’homme de la nature et de la vérite4. Dorinţa măruntă, ticăloasă şi josnică de a-i plăti celui care l-a jignit cu aceeaşi monedă îl rîcîie poate şi mai mîrşav decît pe l’homme de la nature et de la vérité, pentru că l’homme de la nature et de la vérité, în virtutea prostiei sale înnăscute, socoteşte că răzbunarea sa e pur şi simplu un act de justiţie; pe cînd şoarecele, ca urmare a conştiinţei lui intense, neagă aici justiţia. Ajunge, în cele din urmă, la faptă, la actul răzbunării. Nenorocitul de şoarece, pe lîngă ticăloşia sa originară, a şi apucat să se facă de rîs îndrugînd verzi şi uscate sub formă de întrebări şi îndoieli, săvîrşind tot atîtea alte ticăloşii: la o problemă, a adăugat atîtea probleme nerezolvate, că vrînd-nevrînd împrejur se adună un fel de lături nefaste, un fel de mocirlă urît mirositoare, constînd din îndoieli, tulburări şi, în sfîrşit, din scuipăturile care cad asupra lui din partea celor activi şi spontani, care se manifestă peste tot în calitate de judecători şi dictatori, rîzîndu-şi de el cît îi ţin gîtlejurile lor sănătoase. Fireşte, şoarecelui nu-i rămîne decît să dea a lehamite din labă, cu un zîmbet de dispreţ prefăcut, pe care nici el nu şi-l ia în serios, şi să se furişeze ruşinat în gaura lui. Acolo, în subterana lui infamă şi urît mirositoare, şoarecele nostru jignit, lovit şi batjocorit se cufundă de îndată în răutatea rece, veninoasă şi mai ales, veşnică. Timp de patruzeci de ani la rînd îşi va aminti, pînă la ultimele, pînă la cele mai penibile amănunte, jignirea îndurată şi de fiecare dată va adăuga de la el amănunte şi mai penibile, zădărîndu-se cu răutate şi aţîţîndu-se singur cu propria lui imaginaţie. Se va ruşina el însuşi de imaginaţia sa, dar îşi va aminti totul, va depăna în memorie totul, va scorni baliverne la adresa sa sub pretextul că şi acestea ar fi putut să se întîmple – şi nu va ierta nimic. Se prea poate să şi înceapă să se răzbune, însă o va face cumva în răstimpuri, prin nimicuri, din dosul sobei, incognito, necrezînd nici în dreptul său de a se răzbuna, nici în reuşita răzbunării şi ştiind dinainte că de pe urma acestor tentative de răzbunare tot el va avea de suferit de-o sută de ori mai mult decît cel pe care se răzbună şi că acestuia s-ar putea să nici nu-i pese. Pe patul de moarte fiind, iar îşi va aduce aminte totul, cu dobînda adunată între timp şi… Dar tocmai în această rece, dezgustătoare semidisperare, semicredinţă, în această autoînmormîntare de viu, de amărăciune, în subterană, pentru patruzeci de ani, în impasul intens creat şi totuşi îndoielnic, în toată această otravă a dorinţelor nesatisfăcute, pătrunse în fiinţă, în această febră a ezitărilor, în deciziile luate pe vecie şi în căinţele care revin pentru cîteva clipe – în toate acestea constă elixirul acelei bizare desfătări de care v-am vorbit. Ea este atît de subtilă, uneori este atît de rezistentă în faţa conştiinţei, încît oamenii cît de cît mărginiţi sau, pur şi simplu, chiar oamenii cu nervii tari nu vor pricepe nici o iotă din ea. „Poate că nu vor înţelege, veţi adăuga, rînjind, Domniile Voastre, nici cei care n-au primit niciodată scatoalce“ – şi în felul acesta îmi veţi face, elegant, aluzia că, la viaţa mea, şi eu voi fi avut parte de o scatoalcă şi de aceea vorbesc ca un cunoscător. Pariez că aşa veţi crede. Dar fiţi pe pace, domnilor, n-am încasat scatoalca, deşi mi-e absolut indiferent ce părere veţi fi avînd în această privinţă. Poate regret eu însumi că am împărţit prea puţine scatoalce la viaţa mea. Dar ajunge, nici un cuvînt în plus pe marginea acestei teme extrem de interesante pentru dumneavoastră.

Continui liniştit despre oamenii cu nervii tari, care nu înţeleg respectivul rafinament al desfătărilor. Aceşti domni, de exemplu, în anumite circumstanţe excepţionale, deşi mugesc ca taurii, cît îi ţine beregata, totuşi, cum am spus deja, se potolesc numaidecît ajunşi faţă în faţă cu imposibilul. Imposibilul – deci zidul de piatră? Care zid de piatră? Ei bine, se înţelege: legile naturii, concluziile la care au ajuns ştiinţele naturale, matematica. Oho, cum se-apucă să-ţi demonstreze, de pildă, că te tragi din maimuţă, încît nici nu mai are rost să te strîmbi, trebuie s-o iei de bună. Oho, cum se-apucă să-ţi demonstreze că, în fond, un strop din propria ta osînză trebuie să-ţi fie mai scump decît o sută de mii de semeni şi în acest rezultat se vor rezolva pînă la urmă toate aşa-numitele virtuţi şi obligaţii şi toate celelalte aiureli şi prejudecăţi, aşa că n-ai ce face, trebuie să o iei şi pe asta de bună, pentru că-i vorba de doi ori doi, de matematică. Ia încercaţi să obiectaţi.

„Nici vorbă, vor striga ei la Domniile Voastre, nu-i voie să protestezi: doi ori doi fac patru! Natura nu vă cere părerea, puţin îi pasă de dorinţele voastre, dacă vă plac sau nu vă plac legile ei. Sînteţi obligaţi s-o acceptaţi aşa cum este ea, prin urmare să-i acceptaţi şi rezultatele. Zidul, deci, este zid… etc., etc.“ Doamne-Dumnezeule, păi ce-mi pasă mie de legile naturii şi ale aritmeticii, cînd – cine ştie de ce – mie nu-mi plac aceste legi şi acest doi-ori-doi? Fireşte, n-o să sparg zidul cu fruntea dacă într-adevăr n-o să am putere ca să-l sparg, dar n-o să mă resemnez în faţa lui numai pentru că am un zid de piatră şi nu m-au ţinut puterile să-l sfărîm.

Ca şi cum un asemenea zid de piatră e într-adevăr o consolare şi într-adevăr ar conţine măcar un cuvînt de împăcare numai şi numai pentru că e un doi-ori-doi-fac-patru. O, asta-i tîmpenia tîmpeniilor! Cu totul altceva-i să înţelegi, să conştientizezi tot, toate imposibilităţile şi zidurile de piatră; să nu te împaci cu nici unul dintre aceste imposibilităţi şi cu nici un zid de piatră, dacă ţi-e silă să te împaci; să ajungi, pe calea celor mai inevitabile combinaţii logice, la concluziile cele mai dezgustătoare pe marginea eternei teme că pînă şi de existenţa zidului de piatră eşti parcă tu însuţi prin ceva vinovat, deşi iarăşi e limpede ca lumina zilei că nu eşti cîtuşi de puţin vinovat şi, în consecinţă, scrîşnind din dinţi, tăcut şi neputincios, să încremeneşti cu voluptate în inerţie, visînd la faptul că, după cum reiese, nici n-ai măcar pe cine să te înfurii, că ţinta furiei tale nu există şi, poate, n-o vei găsi niciodată, că la mijloc e o substituire, o măsluire, o trişare, că e pur şi simplu un hîrdău cu lături, adică nu se ştie ce şi nu se ştie cine e la mijloc, însă, în pofida tuturor acestor incertitudini şi măsluiri, te doare totuşi şi, cu cît te cuprinde mai mult incertitudinea, te doare şi mai tare!

IV

„Ha-ha-ha! Păi, după toate astea, dumneata o să descoperi desfătarea şi în durerea de dinţi!“ veţi exclama, rîzînd.

— Şi de ce nu? Şi în durerea de dinţi există desfătare, vă voi răspunde eu. O lună întreagă m-au durut dinţii; ştiu că există. Desigur, în cazul ăsta oamenii nu se înfurie pe tăcute, ci gem; dar gemetele nu sînt sincere, sînt gemete cu perfidie, şi-n perfidie e tot chichirezul. Tocmai în aceste gemete se exprimă desfătarea celui care suferă; dacă n-ar simţi desfătare de pe urma lor, nici nu s-ar mai apuca să geamă. E un exemplu bun, domnilor, şi-l voi dezvolta. În aceste gemete se exprimă, în primul rînd, întreagă, umilitoarea lipsă de sens pe care durerea ta o divulgă în faţa conştiinţei noastre; întreaga legitimitate a naturii de care pe tine, fireşte, te doare-n cot, dar din pricina căreia suferi totuşi, iar ea nu. Se exprimă conştiinţa faptului că nu poţi găsi un duşman vinovat de suferinţa pe care o înduri, însă durerea există; conştiinţa faptului că tu, la un loc cu toţi Wagenheimii5 posibili, eşti pe de-a-ntregul robul dinţilor tăi; că, dacă cineva are chef, te lasă durerea de dinţi şi, dacă n-are chef, or să te mai doară încă trei luni; şi că, în sfîrşit, dacă încă nu eşti de acord şi protestezi totuşi, nu-ţi mai rămîne, pentru propria consolare, decît să te biciuieşti singur sau să loveşti cît mai dureros cu pumnul în zidul tău – altceva chiar că nu-ţi mai rămîne de făcut. Ei bine, de la aceste jigniri cumplite, de la aceste batjocuri, care nu se ştie ale cui sînt, începe, în sfîrşit, desfătarea, care uneori ajunge pînă la cel mai înalt grad al voluptăţii. Vă rog, domnilor, să trageţi cîndva cu urechea la gemetele unui om cultivat al secolului al XIX-lea, care suferă de durere de dinţi, şi s-o faceţi aşa, cam în a doua sau a treia zi de suferinţă, cînd începe să nu mai geamă cum a gemut în prima zi, adică nu pur şi simplu din cauză că-l dor dinţii; nu geme ca un ţăran necioplit, ci ca un om atins de evoluţie şi de civilizaţia europeană, geme ca un om „care s-a lepădat de glie şi de temeiurile populare“, cum se zice acum. Gemetele lui devin cumva infame, obscen-înrăite şi nu contenesc zile şi nopţi de-a rîndul. Şi doar ştie şi singur că gemetele nu-i aduc nici un folos; ştie mai bine decît oricine că degeaba îi extenuează şi îi enervează pe ceilalţi; ştie că pînă şi publicul, în faţa căruia el depune atîta rîvnă, şi toată familia lui au început să-l asculte cu dezgust, că nimeni nu-l crede nici cît negru sub unghie şi toţi îşi zic în sinea lor că ar putea să geamă şi altfel, mai simplu, fără înflorituri şi întorsături, că se alintă numai din răutate, din perfidie. Ei bine, tocmai în aceste apucături conştiente şi ruşinoase stă voluptatea… „Pasămite, vă necăjesc, vă sfîşii inima, nu las toată casa să doarmă. Asta-i, nu dormiţi, simţiţi şi voi în fiecare clipă că mă dor dinţii. Pentru voi, acum nu mai sînt erou, cum voiam să par altădată, nu-s decît un ins mîrşăvel, un şnapan. Dar las’ să fie aşa! Sînt foarte bucuros că m-aţi dibuit. Vă e scîrbă să ascultaţi gemetele mele ticăloase? N-are decît să vă fie scîrbă; vă trag acuşi o înfloritură şi mai dezgustătoare…“ Nici acum nu înţelegeţi, domnilor? Nu, se pare că, numai după o profundă evoluţie şi conştientizare, omul poate înţelege toate sinuozităţile acestei voluptăţi! Rîdeţi? Mă bucur foarte mult. Glumele mele, domnilor, sînt, desigur, de prost gust, sînt inegale, confuze, cu autosuspiciune. Dar asta-i din cauză că eu însumi nu mă stimez. Parcă un om conştient se poate stima cît de cît?

V

Spuneţi: poate, oare poate fi cît de cît stimat un om care, chiar şi în însuşi sentimentul propriei umilinţe, a îndrăznit să descopere desfătarea? Şi acum vorbesc aşa nu pentru că aş fi împins de cine ştie ce căinţă dulceagă. De altfel, întotdeauna mi-a repugnat să zic: „Iartă-mă, tată, nu mai fac“ – şi nu pentru că n-aş fi fost capabil să rostesc aceste cuvinte, ci poate, dimpotrivă, tocmai pentru că eram prea capabil să le rostesc, şi încă cum! Ca un făcut, se întîmpla să intru în cîte-un bucluc, de care nici cu visul, nici cu gîndul nu eram vinovat. Asta era cea mai mîrşavă chestie. Însă mă înduioşam totuşi, mă căiam, vărsam lacrimi şi, fireşte, mă trăgeam singur pe sfoară, deşi nu mă prefăceam cîtuşi de puţin. Nu ştiu cum, dar inima se ţinea de mîrşăvii… Aici nu puteam da vina nici măcar pe legile naturii, deşi legile naturii au fost totuşi cele care m-au nedreptăţit permanent şi cel mai mult în viaţa mea. Mi-e scîrbă să-mi amintesc acum de asta, dar şi-atunci îmi era scîrbă. Doar peste nici măcar un minut mi se întîmpla, de-acum cu ciudă, să-mi dau seama că totul e o minciună, o minciună, o dezgustătoare minciună de aruncat praful în ochi, adică toate aceste căinţe, toate aceste înduioşări, toate aceste juruinţe de schimbare în bine. Dar întrebaţi-mă: la ce bun mă schimonoseam şi mă căzneam singur? Răspunsul: pentru că tare mă plictisisem să stau cu mîinile în sîn; iată de ce mă apucam de tertipuri. Zău că-i aşa. Observaţi-vă mai cu atenţie pe dumneavoastră înşivă, domnilor, şi atunci veţi înţelege că aşa e. Îmi născoceam singur aventuri şi-mi plăsmuiam viaţa, ca să trăiesc cumva şi eu. De cîte ori nu mi s-a întîmplat, bunăoară, să mă supăr fără pricină, într-adins; şi doar ştii şi singur că n-ai de ce să te superi, că o faci pe grozavul, dar te întărîţi pînă într-atîta, încît pînă la urmă chiar ajungi să te superi. Toată viaţa m-a tras aţa să fac asemenea năzbîtii, aşa că, în cele din urmă, am ajuns să nu mai fiu stăpîn pe mine însumi. Odată mi-a venit chef să mă îndrăgostesc cu de-a sila, ba chiar de două ori. Şi doar am suferit, domnilor, vă încredinţez de asta. În adîncul sufletului nu-ţi vine să crezi că suferi, licăreşte rîsul poznaş, dar totuşi sufăr, ba încă în modul cel mai adevărat, în toată legea; sînt gelos, îmi ies din fire… Şi totul din cauza plictisului, domnilor, totul din cauza plictisului; inerţia mă strivise. Căci fructul direct, legitim, spontan al conştiinţei este inerţia, adică şederea conştientă cu mîinile în sîn. De asta am pomenit mai sus. Repet, zic sus şi tare: toţi oamenii spontani şi militanţii sînt activi tocmai pentru că sînt obtuzi şi mărginiţi. Cum se explică asta? Păi uite cum: ei, ca o consecinţă a mărginirii lor, cauzele imediate şi secundare le iau drept primordiale, aşa că, în acest fel, se conving mai repede şi mai uşor decît alţii că au descoperit motivaţia imuabilă a faptelor lor, ceea ce-i face să se liniştească; or, ăsta-i lucrul cel mai important. Căci, pentru a intra în acţiune, trebuie să fii absolut liniştit în prealabil şi să nu-ţi mai rămînă nici o îndoială. Dar eu, de pildă, cum să mă liniştesc? De unde să iau cauzele primordiale pe care să mă sprijin, unde mi-s motivaţiile? De unde să le iau? Fac exerciţii de gîndire şi, drept urmare, oricare cauză primordială tîrăşte de îndată după ea încă una, şi mai primordială şi aşa mai departe, la nesfîrşit. Aşa este esenţa oricărei conştiinţe şi gîndiri. Deci, din nou, astea-s legile naturii. Aşa că, ce rezultă pînă la urmă? Acelaşi lucru. Amintiţi-vă: mai înainte am vorbit despre răzbunare. (Cu siguranţă, n-aţi înţeles nimic.) S-a spus: omul se răzbună pentru că găseşte în asta dreptatea. Deci, a descoperit cauza primordială, a descoperit motivaţia, adică: dreptatea. Cu alte cuvinte, e liniştit din toate părţile şi, în consecinţă, se răzbună calm şi cu succes, fiind convins că face o treabă cinstită şi dreaptă. Însă eu nu văd aici dreptatea, nici virtutea n-o văd şi, prin urmare, dacă mă răzbun, o fac din răutate. Răutatea, fireşte, ar putea birui totul, toate îndoielile mele şi, deci, ar putea, cu foarte mare succes, să-mi ţină loc de cauză primordială tocmai pentru că ea nu este o cauză. Dar ce să fac, dacă nici răutate nu am (doar mai adineaori tocmai de la asta am început)? Tot ca urmare a blestematelor legi ale conştiinţei, furia mea este supusă descompunerii chimice. Te uiţi şi vezi că obiectul se volatilizează, temeiurile se evaporă, vinovatul nu-i de găsit, supărarea nu mai e supărare, ci fatalitate, ceva de felul durerii de dinţi de care nu-i nimeni vinovat şi, în consecinţă, nu-ţi mai rămîne decît aceeaşi soluţie, adică să loveşti cu pumnii în zid, ca să te doară cît mai tare. Aşa că te laşi păgubaş, întrucît n-ai descoperit cauza primordială. Dar ia încearcă să te laşi în voia acestui sentiment orbeşte, fără să judeci, fără cauza primordială, alungînd conştiinţa măcar pentru un timp; urăşte sau iubeşte, numai ca să nu stai cu mîinile în sîn. Poimîine, cel mai tîrziu, vei începe să te dispreţuieşti pentru că, cu bună ştiinţă, te-ai tras singur pe sfoară. Drept rezultat: băşica de săpun şi inerţia. O, domnilor, eu, poate, mă consider om deştept numai pentru că toată viaţa n-am fost în stare nici să încep, nici să termin ceva. Bine, bine, să zicem că sînt un flecar, un flecar inofensiv, pisălog, ca noi toţi. Dar ce să fac dacă menirea directă şi unică a fiecărui om deştept este flecăreala, adică bătutul cu bună ştiinţă al apei în piuă?

1. Fireşte, autorul Însemnărilor este imaginar, aşa cum şi Însemnările sînt imaginare. Şi totuşi, persoane precum autorul acestor însemnări nu numai că pot, dar chiar trebuie să existe în societatea noastră, ţinînd cont de împrejurările în care s-a format, în general, societatea noastră. Am vrut să înfăţişez publicului, mai evident decît în mod obişnuit, unul dintre caracterele timpului de curînd apus. Acesta este unul dintre reprezentanţii generaţiei care el însuşi parcă vrea să elucideze cauzele în virtutea cărora a apărut şi trebuia să apară în mediul nostru. În capitolul următor vom reproduce de-acum adevăratele „însemnări“ ale acestei persoane, privitoare la cîteva întîmplări din viaţa sa. (Feodor Dostoievski)

2. Grad inferior în ierarhia administrativă (de clasa a VIII-a) după Tabelul rangurilor civile din Rusia, instituit de Petru I.

3. Referire la titlul unei lucrări de Immanuel Kant: Observaţii despre simţul frumosului şi sublimului.

4. „Omul naturii şi al adevărului“ (fr.) – citat inexact din Confesiunile lui Jean Jacques Rousseau: „Vreau să le arăt semenilor mei un om în întregul adevăr al naturii; şi acest om voi fi eu“.

5. Numele unor dentişti, ale căror anunţuri apăreau frecvent în ziarele din Petersburg.

II

Pornind de la lapoviţă

Cînd chiar din bezna rătăcirii

Cu-arzîndul verb al stăruirii

Eu sufletul căzut ţi-am scos

Şi tu, mocnind de suferinţă,

Îţi blestemai cu grea căinţă

Desfrîul care-adînc te-a ros;

Cînd pedepsind cu amintirea

Ruşinea-n care-ai fost de-abia,

Mi-ai depănat şi povestirea

Cu tot ce-a fost înaintea mea;

Şi ruşinată, îngrozită,

Cînd ochii-n palme ţi-ai ascuns,

Cutremurată, prihănită

Cu-amare lacrimi tu ai plîns…

Etc., etc., etc.

(Dintr-o poezie de N.A. Nekrasov1)

I

N-aveam pe vremea aceea decît douăzeci şi patru de ani. Încă de pe atunci viaţa mea era mohorîtă, neorînduită şi de o singurătate aproape sălbatică. Nu mă adunam cu nimeni, evitam pînă şi să vorbesc şi mă înfundam tot mai mult în ungherul meu. La serviciu, la cancelarie, căutam chiar să nu mă uit la nimeni şi îmi dădeam foarte bine seama că toţi colegii mei nu numai că mă socoteau un ins ciudat, ci – aveam mereu şi impresia asta – şi că parcă mă priveau cu un fel de dezgust. Îmi trecea prin minte: oare de ce nimănui, cu excepţia mea, nu i se pare că este privit cu dispreţ? Unul dintre colegii de birou avea o faţă respingătoare şi ciupită toată de vărsat, încît parcă ar fi fost a unui tîlhar. Cred că, dacă aş fi avut o asemenea faţă scîrboasă, nici n-aş fi îndrăznit să-mi ridic ochii spre careva. Altul avea tunica atît de uzată, încît în preajma lui mirosea deja urît. Şi totuşi nici unul dintre domnii ăştia nu se jena deloc – nici din pricina hainelor, nici din pricina feţei, nici din vreo altă pricină, să zicem, morală. Nici unul, nici celălalt nu-şi imaginau că ceilalţi se uită la ei cu dezgust; de fapt, chiar dacă şi-ar fi imaginat, le-ar fi fost indiferent, atîta timp cît şefii binevoiau să nu-i privească chiorîş. Acum mi-e cu desăvîrşire clar că eu însumi, ca o consecinţă a vanităţii mele nemărginite şi, prin urmare, a exigenţei faţă de propria-mi persoană, mă priveam adesea cu o nemulţumire cumplită, împinsă pînă la dezgust, şi de aceea, mental, îi atribuiam părerea mea oricăruia dintre ei. Bunăoară, îmi uram faţa, găseam că e mîrşavă şi chiar bănuiam că ar avea o expresie ordinară şi de aceea de fiecare dată, făcîndu-mi apariţia la serviciu, încercam să mă port cît mai independent, ca să nu fiu suspectat de mîrşăvie, şi să-mi compun o expresie cît mai distinsă cu putinţă. „Chiar dacă faţa nu mi-o fi frumoasă, mă gîndeam eu, să fie în schimb distinsă, expresivă şi, în primul rînd, extrem de inteligentă.“ Însă ştiam precis şi chinuitor că faţa mea nu va fi niciodată în stare să exprime aceste perfecţiuni. Dar cel mai groaznic era că-mi găseam figura eminamente neghioabă. M-aş fi putut împăca pe deplin cu gîndul că mintea mi-e proastă. Aş fi acceptat chiar şi o expresie mîrşavă, însă numai cu condiţia ca faţa mea să fie în acelaşi timp considerată extrem de inteligentă.

Pe toţi colegii de birou, fireşte, îi uram, de la primul pînă la ultimul, şi îi dispreţuiam pe toţi, însă în acelaşi timp parcă mă şi temeam de ei. Se întîmpla că, subit, îi socoteam chiar mai presus de mine. Pe-atunci asta mi se întîmpla cumva subit: ba îi dispreţuiesc, ba îi consider mai presus de mine. Un om cultivat şi de treabă nu poate fi vanitos fără să fie nemărginit de exigent cu sine şi fără să se dispreţuiască în unele clipe, ajungînd pînă la ura de sine. Dar, dispreţuindu-i sau socotindu-i mai presus decît mine, îmi aplecam ochii aproape în faţa tuturor celor pe care-i întîlneam. Făceam chiar experienţe: oare voi putea înfrunta măcar privirile ăstuia? Şi eram întotdeauna primul care-mi coboram privirea în pămînt. Asta mă chinuia pînă la turbare. Aveam în mine o frică maladivă ca nu cumva să par ridicol şi de aceea, ca un sclav, adoram rutina în tot ce privea exteriorul; mă lăsam cu drag dus pe făgaşele bătătorite şi mă speriam din tot sufletul de orice excentricitate pe care mi-o observam. Dar cum aş fi putut rezista? Eram bolnăvicios de cultivat, cum se şi cuvine să fie cultivat un om al timpului nostru. Ei, în schimb, erau toţi obtuzi şi semănau unul cu altul, ca berbecii dintr-o turmă. Poate, din tot biroul, numai mie mi se părea permanent că sînt laş şi sclav; mi se părea tocmai pentru că eram cultivat. Însă nu doar mi se părea, ci chiar aşa era în realitate: eram laş şi sclav. O spun fără jenă. Oricare om de treabă din timpul nostru este şi trebuie să fie laş şi sclav. Este starea lui normală. De asta sînt profund convins. Aşa e făcut omul şi aşa e alcătuit. Şi nu în prezent, ca urmare a cine ştie căror împrejurări întîmplătoare, ci în general, în toate timpurile, omul de treabă trebuie să fie laş şi sclav. Este legea naturii pentru toţi oamenii de treabă din lume. Dacă vreunuia dintre ei i se întîmplă s-o facă pe grozavul în vreo situaţie, să nu se consoleze cu asta şi să nu i se urce la cap: oricum, în altă situaţie va da chix. Aceasta este unica şi eterna ieşire. O fac pe grozavii numai măgarii şi corciturile lor, dar şi aceştia numai pînă la un anumit punct. Nu merită să le dai atenţie pentru că n-au absolut nici o importanţă.

Mă mai chinuia ceva pe atunci: tocmai faptul că nimeni nu seamănă cu mine, iar eu nu semăn cu nimeni. „Eu sînt singur, iar ei sînt toţi“, îmi ziceam şi cădeam pe gînduri.

Se vede dintr-asta că eram încă un copil.

Se întîmpla să apară şi situaţii contrarii. Cîteodată îmi era tare lehamite să mă duc la birou: ajungeam într-un asemenea hal de lehamite, că de multe ori mă întorceam bolnav de la slujbă. Dar subit, din senin, începea o perioadă de scepticism şi indiferenţă (toate la mine erau pe perioade) şi iată-mă rîzînd singur de intoleranţa şi dezgustul meu, reproşîndu-mi singur romantismul. Ba n-am chef să stau de vorbă cu nimeni, ba ajung pînă acolo, încît nu numai că-mi dau drumul la gură, dar mă bate chiar gîndul să mă împrietenesc cu ei. Tot dezgustul meu dispărea dintr-o dată, ca din senin. Cine ştie, poate că nu l-am avut niciodată, poate că era o mască, luată din cărţi? Nici pînă acum n-am găsit răspuns la întrebarea asta. Odată chiar m-am împrietenit la toartă cu ei, am început să le frecventez casele, să joc preferans, să beau votcă, să discut despre avansări… Dar aici permiteţi-mi să fac o digresiune.

În linii mari, noi, ruşii, n-am avut niciodată romantici proşti, cu capul în stele, cum sînt mai ales cei germani şi francezi, pe care nu-i influenţează nimic, chiar de-ar plesni pămîntul sub ei, chiar de-ar pieri toată Franţa pe baricade – nu, ei o ţin una şi bună, nu s-ar schimba nici măcar din convenienţă şi-şi vor cînta cîntecele lor stelare pînă, ca să zic aşa, în mormînt, pentru că sînt proşti. La noi însă, pe pămîntul rusesc, nu există proşti, asta se ştie; prin asta ne şi deosebim de celelalte pămînturi nemţeşti. Prin urmare, nici firi stelare nu se întîlnesc la noi în stare pură. Toate astea le-au inventat publiciştii şi criticii noştri „pozitivi“ de atunci, dîndu-se în vînt după Kostanjongli2 şi nenişori de-alde Piotr Ivanovici3, din prostie luîndu-i drept idealul nostru, au scornit tîmpenii pe seama romanticilor, considerîndu-i tot atît de stelari precum cei din Germania sau din Franţa. Dimpotrivă însuşirile romantismului nostru sînt de-a dreptul opuse celor ale romantismului stelar-european şi aici nu-i potrivită nici o unitate europeană de măsură. (Permiteţi-mi, vă rog, să folosesc acest cuvînt: „romantic“ – cuvinţel străvechi, respectabil şi cunoscut de toată lumea.) Însuşirile romanticului nostru sînt să înţeleagă totul, să vadă totul şi să vadă adesea incomparabil mai limpede decît văd cele mai pozitive minţi ale noastre; să nu se împace cu nimic şi cu nimeni, dar în acelaşi timp să nu se dea în lături de la nimic; să ocolească totul, să cedeze în toate şi să fie politicos cu toată lumea; să nu piardă niciodată din vedere scopul util, practic (nişte apartamente, acolo, primite de la stat, pensioare, steluţe) – să ţintească acest scop prin toate entuziasmele şi volumaşele de versuri lirice şi în acelaşi timp, pînă la mormînt, să păstreze nevătămat în suflet „frumosul şi sublimul“, păstrîndu-şi, pentru că tot veni vorba, şi propria persoană pe perniţe moi ca pe un lucruşor ieşit din mîna bijutierului, măcar pentru, bunăoară, folosul aceluiaşi „frumos şi sublim“. Larg om la suflet este romanticul nostru şi cel dintîi şmecher dintre toţi şmecherii noştri, vă încredinţez de asta… chiar din experienţă. Fireşte, toate astea sînt valabile numai dacă romanticul e deştept. Na-ţi-o bună, am zis-o! Romanticul e întotdeauna deştept, n-am vrut decît să fac observaţia că, deşi am avut şi romantici tîmpiţi, asta nu intră la socoteală şi numai pentru că dumnealor, încă în floarea vîrstei fiind, au degenerat definitiv, s-au prefăcut în nemţi şi, ca să-şi păstreze mai bine lucruşorul ieşit din mîna bijutierului, s-au stabilit pe-acolo pe undeva, cei mai mulţi la Weimar sau la Schwarzwald. Eu, de exemplu, îmi dispreţuiam sincer munca de la birou şi, dacă nu-mi arătam scîrba, asta era din necesitate, deoarece stăteam acolo şi luam bani pentru ce făceam. Drept rezultat, remarcaţi, vă rog, că totuşi nu mi-am arătat scîrba. Romanticul nostru mai degrabă şi-ar ieşi din minţi (ceea ce, de altminteri, se întîmplă foarte rar), dar nu se-apucă să-şi dea scîrba în vileag dacă nu are în vedere altă carieră, şi n-o să fie niciodată îmbrîncit afară, ci doar dus, poate, la casa de nebuni în chip de „rege al Spaniei“4 şi asta numai dacă şi-ar ieşi prea de tot din minţi. Ştiţi însă că, la noi, îşi ies din minţi doar sfrijiţii şi bălanii. Pe cînd romanticii noştri, care-s cîtă frunză şi iarbă, dobîndesc ulterior ranguri importante. Diversitatea e neobişnuită! Şi ce aptitudine pentru senzaţiile cele mai contradictorii! Şi atunci mă consolam cu asta, nici acum nu gîndesc altfel. De aceea avem atît de multe „firi largi“ care, chiar şi atunci cînd decad într-un hal fără hal, nu-şi pierd niciodată idealul; şi, deşi nu mişcă un deget de dragul idealului, deşi sînt tîlhari şi hoţi inveteraţi, îşi respectă totuşi pînă la lacrimi idealul iniţial şi sînt neobişnuit de cinstiţi în sufletul lor. Da, numai printre noi ticălosul cel mai inveterat poate fi absolut şi chiar sublim de cinstit în suflet, neîncetînd, în acelaşi timp, să fie ticălos. Repet, la tot pasul, din romanticii noştri ies uneori asemenea şnapani afacerişti (cuvîntul „şnapani“ îl întrebuinţez din dragoste), care arată subit un asemenea simţ al realităţii şi atîta cunoaştere pozitivă, încît privindu-i, şefii lor şi publicul, stupefiaţi, rămîn încremeniţi şi cu gurile căscate.

Diversitatea e realmente extraordinară şi numai Dumnezeu ştie în ce se va preface şi ce va deveni în circumstanţele ulterioare şi ce ne promite ea în viitorul nostru. Însă materialul nu-i rău deloc! Şi n-o spun din cine ştie ce patriotism caraghios sau de paradă. De altfel, sînt sigur, vă închipuiţi iarăşi că rîd. Şi cine ştie, poate şi invers, adică sînteţi convinşi că într-adevăr aş gîndi aşa. În orice caz, domnilor, ambele păreri ale Domniilor Voastre vor reprezenta pentru mine o onoare şi o plăcere deosebită. Şi iertaţi-mi digresiunea.

Desigur, prietenia cu tovarăşii mei nu a rezistat mult, foarte curînd am început să mă clănţănesc cu ei şi, ca urmare a tinereţii şi a lipsei mele de experienţă, am încetat chiar să-i salut, tăindu-le şi lor cheful să mă salute. De altfel, aşa ceva mi s-a întîmplat numai o singură dată. Îndeobşte, am fost mereu singur.

Acasă, în primul rînd, mai mult citeam. Voiam, cu ajutorul senzaţiilor exterioare, să înăbuş clocotul necontenit din mine. Iar dintre senzaţiile exterioare pentru mine nu era accesibilă decît lectura. Desigur, lectura îmi era de mare ajutor – mă emoţiona, mă desfăta şi mă chinuia. Dar uneori mă plictisea îngrozitor. Voiam totuşi să fac mişcare şi, brusc, mă cufundam în desfrîu, ba nu, nu într-unul adevărat, ci într-unul meschin, obscur, subteran, dezgustător. Pasiunile îmi erau acute, fierbinţi, din pricina veşnicei, bolnăvicioasei mele irascibilităţi. Avînturile mele erau isterice, cu lacrimi şi convulsii. Cu excepţia lecturii, nu mai aveam unde mă duce – adică nu exista nimic demn de stimă în mediul meu înconjurător, nimic care să mă atragă. Pe deasupra, fierbea urîtul în mine; îşi făcea apariţia setea isterică de contradicţii şi iată-mă lansîndu-mă în desfrîu. Să ştiţi, n-am meliţat acum atît de mult ca să mă dezvinovăţesc… De fapt, nu! Am minţit! Chiar să mă dezvinovăţesc am vrut. Pe asta, domnilor, o bifez pentru sufletul meu. Nu vreau să mint. Mi-am dat cuvîntul.

Mă dedam desfrîului în singurătate, noaptea, pe furiş, cu temeri, cu murdărie, cu ruşine, care nu mă părăseau în cele mai dezgustătoare momente şi care, chiar în asemenea momente, ajungeau să fie un blestem. Încă de pe atunci purtam subterana în sufletul meu. Mi-era o frică teribilă ca nu cumva să mă vadă, să mă întîlnească, să mă recunoască cineva. De aceea umblam prin locuri tare dubioase.

Odată, trecînd noaptea pe lîngă o cîrciumioară, privind pe fereastra luminată, am văzut cum domnii dinăuntru s-au luat la bătaie cu tacurile de biliard şi cum unuia dintre ei i-au făcut vînt pe fereastră. Altădată aş fi fost foarte scîrbit; însă atunci a dat ceasul rău peste mine, am început să-l invidiez pe domnul azvîrlit pe fereastră şi invidia îmi era aşa de mare, încît am intrat în cîrciumă, în sala de biliard. „Poate am norocul, pasămite, să mă iau şi eu la bătaie şi să fiu azvîrlit pe fereastră.“

Nu eram beat, dar ia binevoiţi să-mi spuneţi: ce poţi face dacă urîtul te roade pînă te împinge la isterie?! Însă n-a ieşit nimic. Mi-am dat seama că nici să sar pe fereastră nu sînt în stare şi am plecat fără să mă încaier.

De la primul pas mi-a dat peste nas un ofiţer.

Stăteam lîngă masa de biliard şi, neştiind cum se joacă, îl încurcam pe ofiţer, care trebuia să treacă; m-a luat de umeri şi, tăcut – fără să mă prevină şi fără să-mi dea vreo explicaţie –, m-a mutat din locul unde stăteam în alt loc şi a trecut pe lîngă mine ca şi cum nu m-ar fi observat. L-aş fi iertat dacă m-ar fi pocnit, dar nu-l puteam nicidecum ierta că m-a mutat din loc şi mi-a ignorat cu atîta insolenţă prezenţa.

Naiba ştie ce-aş fi dat atunci pentru o ceartă adevărată, mai corectă, mai decentă, ca să zic aşa, mai literară! M-a tratat ca pe o muscă. Ofiţerul era un zdrahon înalt de vreo doi metri; iar eu sînt o fiinţă scundă şi pirpirie. De altminteri, cearta depindea de mine: ar fi fost destul să protestez şi, desigur, m-ar fi aruncat pe fereastră. Dar m-am gîndit bine şi am preferat… să dau înapoi înciudat.

Din cîrciumă am ieşit jenat şi tulburat, m-am dus întins acasă, iar a doua zi mi-am continuat meschinul desfrîu şi mai cu frică, mai timorat – dar totuşi l-am continuat. De altminteri, să nu cumva să credeţi că mi-a fost frică de ofiţer din laşitate: niciodată n-am fost laş în suflet, deşi mi-a fost mereu frică în realitate, dar, nu vă grăbiţi să rîdeţi, fiţi siguri că am o explicaţie pentru asta; puteţi fi siguri că am explicaţii pentru orice.

Ah, dacă acest ofiţer ar fi fost dintre acei care acceptă duelul! Însă nu, el era dintre acei domni (vai, demult dispăruţi!) care preferau să acţioneze cu tacurile sau, precum locotenentul Pirogov al lui Gogol, pe cale ierarhică. Însă duelul nu-l acceptau, iar cu cei de teapa noastră, cu civilii, ar fi găsit cu cale că ar fi chiar indecent să se dueleze – de fapt, considerau duelul drept ceva inadmisibil, libertin, franţuzesc, în timp ce jigneau pe săturatelea, mai ales în cazul în care aveau aproape doi metri.

Nu mi-a fost frică din laşitate, ci din nemărginită vanitate. Nu m-au speriat cei doi metri ai staturii lui şi nici eventualitatea de-a fi bătut zdravăn şi azvîrlit pe fereastră; ce-i drept, curaj fizic aş fi avut destul, însă n-am avut suficient curaj moral. M-am temut că toţi cei prezenţi, începînd cu impertinentul de marcator şi pînă la ultimul conţopist împuţit şi bubos, care se învîrtea şi el pe-acolo, cu gulerul numai din jeg – nu mă vor înţelege şi vor rîde de mine cînd voi protesta şi voi începe să vorbesc cu el în limbajul literaturii. Pentru că de punctul onoarei, adică nu de onoare, ci de punctul onoarei (point d’honneur) la noi, nici pînă astăzi, nu se poate discuta decît în limbajul literaturii. În limba obişnuită nici nu se pomeneşte de „punctul onoarei“. Eram pe deplin convins (simţul realităţii, în pofida a tot romantismul) că, pur şi simplu, toţi se vor umfla de rîs, iar ofiţerul nu mă va bate aşa uşor, în glumă, ci negreşit se va apuca să-mi dea cu genunchiul în fund, făcînd cu mine, prin această cameră, înconjurul mesei de biliard şi, poate, numai după aceea îmi va face hatîrul să mă azvîrle pe fereastră. Desigur, acestei istorii de toată mizeria nu-i puteam pune capăt numai aşa, plecînd. Mai tîrziu, aveam să-l întîlnesc adeseori pe stradă pe ofiţer, aşa că l-am luat la ochi. Atîta doar: nu ştiu dacă m-a recunoscut şi el. Cred că nu; trag această concluzie pe baza cîtorva indicii. Dar eu, eu îl priveam cu ciudă şi duşmănie, situaţie care a ţinut aşa… cîţiva ani! Pe măsura scurgerii timpului, ura mea chiar se amplifica. La început, discret, am început să culeg informaţii despre el. Mi-a fost greu, pentru că nu cunoşteam pe nimeni. Dar odată, pe stradă, cineva l-a strigat pe numele de familie, cînd eu îl urmam de la distanţă, ca şi cum aş fi fost legat de dînsul, şi am aflat cum îl cheamă. Altă dată l-am urmărit pînă acasă şi, dîndu-i portarului o grivnă, am aflat în ce apartament stă, la care etaj, singur sau cu cineva etc. – într-un cuvînt, tot ce se poate afla de la un portar. Într-o dimineaţă, deşi pînă atunci n-o mai făcusem pe literatul, mi-a trecut subit prin minte să-l descriu într-o lumină demascatoare, caricaturală, scriind o povestire. Povestirea am scris-o cu plăcere. Îl demascam, chiar îl calomniam; numele de familie i l-am schimonosit mai întîi în aşa fel, încît putea fi identificat de îndată, dar pe urmă, după o matură chibzuinţă, i l-am schimbat şi am trimis povestirea la revista Otecestvennîe zapiski5. Însă pe-atunci nu erau încă la modă demascările şi povestirea nu mi-a fost publicată. Mi-a fost tare ciudă. Cîteodată mă sufocam de necaz. I-am compus o scrisoare superbă, fermecătoare, implorîndu-l să-mi prezinte scuze; în caz de refuz, îi făceam o aluzie destul de fermă că ne vom duela. Scrisoarea era atît de bine compusă, încît, dacă ofiţerul ar fi priceput cît de cît ce înseamnă „frumosul şi sublimul“, negreşit ar fi dat buzna la mine ca să mi se arunce la piept şi să-mi propună prietenia lui. Şi ce bine ar fi fost! Ce bine, ce bine ne-am fi împăcat noi doi! „El m-ar fi ocrotit cu înalta lui poziţie socială, eu l-aş fi înnobilat cu erudiţia mea, ei bine… cu ideile mele şi cîte lucruri frumoase n-am fi putut face noi doi!“ Imaginaţi-vă că pe-atunci trecuseră deja doi ani de cînd mă jignise şi provocarea mea era cel mai revoltător anacronism, în pofida ingeniozităţii de care dădeam dovadă în scrisoare, explicînd şi mascînd anacronismul. Dar, slavă Domnului (şi-acum, cu lacrimi în ochi, îi mulţumesc Celui-de-sus), scrisoarea n-am expediat-o. Mă ia şi-acum cu frig cînd îmi amintesc ce-ar fi putut ieşi dacă aş fi expediat-o. Şi într-o bună zi… într-o bună zi m-am răzbunat în cel mai simplu, în cel mai genial mod cu putinţă! Pe neaşteptate, mi-a venit o idee extraordinară. Uneori, în zilele de sărbătoare, către ora patru, umblam pe Nevski Prospekt, plimbîndu-mă pe partea însorită a bulevardului. La drept vorbind, nu mă plimbam cîtuşi de puţin, ci înduram infinite chinuri, înjosiri şi revărsări ale fierei; dar se vede treaba că tocmai de asta aveam nevoie. Mă fîţîiam ca un ţipar, în modul cel mai penibil cu putinţă, făcînd întruna loc ba generalilor, ba ofiţerilor din regimentele de gardă şi de husari, ba cucoanelor; în aceste momente simţeam dureri convulsive în inimă, mă treceau fiori fierbinţi pe şira spinării, numai gîndindu-mă la mizeria costumului meu, la mizeria şi trivialitatea minusculei mele siluete care se fofilează prin mulţime. Era un chin de mucenic, o permanentă şi insuportabilă înjosire la gîndul că sînt o muscă în faţa acestei lumi, o muscă parşivă, inutilă – mai inteligentă, mai cultă, mai distinsă decît toţi, asta se înţelege – dar o muscă, făcîndu-le loc tuturor să treacă, umilită şi obidită de toţi. De ce căutam chinul ăsta, de ce umblam pe Nevski nu ştiu, ştiu doar că mă trăgea aţa pe bulevard ori de cîte ori aveam posibilitatea.

Tot pe-atunci am început să simt acele afluxuri de desfătare despre care am vorbit în primul capitol. Însă, după istoria cu ofiţerul, bulevardul a început să mă atragă şi mai mult: pe Nevski îl întîlneam cel mai des, tot acolo îl admiram. Şi el se plimba pe Nevski mai ales în zilele de sărbătoare. Cu toate că şi el le făcea loc generalilor şi demnitarilor, deşi se strecura şi el ca un ţipar printre dînşii, pe alde mine sau pe alţii chiar mai curăţei decît mine îi călca pur şi simplu în picioare; înainta drept spre ei, ca şi cum spaţiul ar fi fost gol, în nici un caz nu-i ceda cuiva trecerea. Privindu-l, mă lăsam pradă furiei mele şi… înciudat, mă dădeam de fiecare dată la o parte din calea lui. Mă chinuia gîndul că nici pe stradă nu pot fi nicidecum pe picior de egalitate cu el. „De ce neapărat tu trebuie să fii primul care se dă la o parte? Îmi imputam cîteodată singur, cuprins de o isterie nebună, trezindu-mă pe la trei şi ceva după miezul nopţii. De ce tocmai tu, şi nu el? Nu ştii că nu există nici o lege şi că nu scrie nicăieri de asta? Măcar dacă ar fi în mod egal, cum se întîmplă atunci cînd se întîlnesc doi oameni delicaţi: unul cedează jumătate, celălalt tot jumătate şi uite-aşa trec, respectîndu-se reciproc.“ Dar nu era aşa, eu eram cel care se dădea la o parte, iar el nici măcar nu observa că îi cedez trecerea. Şi iată, m-a fulgerat deodată ideea cea mai grozavă. „Ce-ar fi, mi-am zis eu, dacă m-aş întîlni cu el şi… nu m-aş da deoparte? De-al dracului să nu mă dau la o parte, chiar dacă ar trebui să-l îmbrîncesc; ei, ce-ar fi?“ Încetul cu încetul, acest gînd îndrăzneţ a pus stăpînire atît de mult pe mine, încît nu-mi mai dădea pace. Visam la asta neîncetat, ieşeam grozav de des pe Nevski, într-adins, ca să-mi imaginez mai clar cum voi face şi cînd o voi face. Eram entuziasmat. Din ce în ce mai mult mi se părea că această intenţie este verosimilă şi posibilă. „Desigur, nu-l voi îmbrînci de-adevăratelea, îmi ziceam eu, îmbunîndu-mă de bucurie cu anticipaţie, pur şi simplu n-o să mă feresc, o să mă ciocnesc cu el, dar nu ca să-l doară, ci, aşa, umăr la umăr, exact cît admit convenienţele; mă voi izbi în el exact atîta cît şi el se va izbi în mine.“ Pînă la urmă, m-am hotărît definitiv. Dar pregătirile mi-au luat foarte mult timp. În primul rînd, pentru această faptă trebuia să arăt cît mai decent şi să mă îngrijesc de costum. „Pentru orice eventualitate, dacă, de pildă, se iscă un incident public (iar publicul este aici superfluu6: contesa se plimbă, prinţul D. se plimbă, întreaga literatură se plimbă), trebuie să fiu bine îmbrăcat; asta impresionează şi, în ochii înaltei societăţi, ne-ar pune cumva pe picior de egalitate.“ Cu acest scop, mi-am cerut salariul cu anticipaţie şi mi-am cumpărat mănuşi negre şi o pălărie bună de la magazinul Ciurkin. Mănuşile negre mi s-au părut mai impunătoare şi mai de bonton decît cele de culoarea lămîiei, pe care pusesem ochii mai întîi. „Culoarea e prea ţipătoare, aş părea un ins care ţine morţiş să iasă în evidenţă“, mi-am zis eu şi nu le-am luat pe cele de culoarea lămîiei. O cămaşă bună, cu butoni albi de os, îmi pregătisem de mult; dar tare mă ţinea în loc mantaua. În sine, mantaua mea nu era rea, ţinea de cald; însă avea căptuşeala vătuită şi gulerul era de raton, ceea ce constituia o culme a condiţiei mele de lacheu. Gulerul trebuia schimbat cu orice preţ, aveam nevoie de unul de biber, cum poartă ofiţerii. Pentru asta am început să umblu prin Piaţa Negustorilor şi, după cîteva tentative, am ochit un biber ieftin, nemţesc. Aceşti biberi nemţeşti, deşi se uzează repede şi ajung să arate mizerabil, la început, cît sînt noi, arată cît se poate de bine; iar mie nu-mi trebuia decît o singură dată. Am întrebat de preţ: era totuşi scump. După o chibzuinţă temeinică, m-am hotărît să vînd gulerul de raton. Restul de bani, o sumă considerabilă pentru mine, m-am decis să-i cer cu împrumut de la Anton Antonîci Setocikin, şeful meu de birou, un om plin de smerenie, dar serios şi calculat, care nu împrumuta pe nimeni, dar căruia, la angajare, îi fusesem recomandat în mod special de către o persoană influentă. M-am chinuit îngrozitor. Mi se părea monstruos şi ruşinos să-i cer bani lui Anton Antonîci. Două sau trei nopţi n-am dormit deloc, de fapt pe-atunci dormeam puţin, eram apucat de febră; inima mi se oprea nu ştiu cum nedesluşit sau subit începea să sară, să sară, să sară!… La început, Anton Antonîci s-a mirat, apoi s-a încruntat, apoi a chibzuit, dar totuşi m-a împrumutat, luîndu-mi o chitanţă prin care îi dădeam dreptul să-mi reţină din leafă, peste două săptămîni, banii daţi sub formă de împrumut. Astfel, totul era gata, în sfîrşit; frumosul biber s-a instalat în locul ratonului parşiv şi, încetul cu încetul, am început să trec la fapte. Doar nu mă puteam duce de prima dată, aiurea; trebuia s-o fac cu dibăcie, realmente încetul cu încetul. Recunosc însă că, după tentative numeroase, era cît pe ce să disper: nu ne ciocneam nicidecum şi basta! De pregătit, eram pregătit, intenţia o aveam, se părea că acuşiacuşi ne vom ciocni şi – na-ţi-o bună! – mă feream iarăşi din calea lui, iar el trecea fără să mă bage în seamă. Apropiindu-mă de el, chiar spuneam rugăciuni, pentru ca Dumnezeu să-mi întărească hotărîrea. Odată a fost cît pe ce să mă hotărăsc, dar am sfîrşit doar prin a mă prăbuşi la picioarele lui, pentru că m-a părăsit curajul cînd eram la o distanţă de numai vreo două degete de el. Dumnealui m-a călcat foarte calm în picioare şi eu, ca o minge, am zburat într-o parte. În noaptea aceea am avut iarăşi febră şi am delirat. Şi deodată totul s-a încheiat cum nu se poate mai bine. În noaptea din ajunul zilei respective mi-am propus să nu-mi mai pun în aplicare intenţia nefastă, să las totul baltă şi, cu acest scop, am ieşit pe Nevski pentru ultima dată, numai ca să văd cum voi lăsa totul baltă. Deodată, la vreo trei paşi de duşmanul meu, m-am hotărît pe neaşteptate, am închis ochii şi ne-am lovit zdravăn, umăr în umăr! Nu i-am cedat nici cu un deget şi am trecut unul pe lîngă altul ca doi oameni aflaţi pe picior de egalitate! Nici măcar nu şi-a întors capul şi s-a prefăcut că nu mă vede; dar numai s-a prefăcut, sînt sigur de asta. Şi acum mai sînt sigur de asta! Desigur, eu am suferit mai mult de pe urma ciocnirii; el era mai puternic, dar nu asta are importanţă. Important e că mi-am atins scopul, nu m-am ferit nici cu un pas şi, în public, m-am pus pe picior de egalitate cu el. M-am întors acasă pe deplin răzbunat pentru tot. Eram încîntat. Jubilam şi cîntam arii italiene. Desigur, nu voi descrie ce s-a întîmplat cu mine peste trei luni; dacă aţi citit primul meu capitol, Subterana, vă puteţi da seama şi singuri. Apoi ofiţerul a fost transferat în altă parte; de vreo paisprezece ani nu l-am văzut. Ce-o mai fi făcînd acum, dragul de el? Pe cine mai striveşte?

II

Dar se termina cîte-o perioadă din meschinul meu desfrîu şi mă apuca o greaţă îngrozitoare. Venea căinţa, o alungam: prea mi-era greaţă. Totuşi, puţin cîte puţin, mă obişnuiam şi cu asta. Mă obişnuiam cu orice, adică nu că mă obişnuiam, dar acceptam cumva de bunăvoie să suport. Aveam în schimb o portiţă de scăpare care le împăca pe toate: să evadez în „frumos şi sublim“, fireşte, în vis. Visam teribil, visam cîte trei luni la rînd, înfundat în ungherul meu şi, credeţi-mă, în clipele acelea nu mai semănam cu domnul care, ca o găină cu inima tremurătoare, îşi cosea la guler blăniţa de biber nemţesc. Brusc, deveneam erou. Locotenentului meu înalt de doi metri nu i-aş fi permis să mă viziteze. Nici măcar nu mi-l puteam aminti atunci. Ce erau visele mele şi cum de mă mulţumeam cu ele e greu acum de spus, dar pe-atunci mă mulţumeam. De altfel, în parte, şi acum mă mai mulţumesc. Visele deosebit de dulcege şi de intense veneau la mine după desfrîul meschin, veneau cu căinţă şi lacrimi, cu blesteme şi extaze. Aveam momente de asemenea încîntare totală, de asemenea fericire, încît, zău, nu se simţea în interiorul meu nici cea mai mică urmă de zeflemea. Aveam credinţă, speranţă, iubire. Problema e că pe-atunci credeam orbeşte că printr-o minune, cu concursul unor circumstanţe exterioare, toate astea se vor desface, se vor lărgi; că, pe neaşteptate, va apărea orizontul unei activităţi corespunzătoare, benefice, sublime şi, mai ales, de-a gata (ce fel de activitate va fi fiind, asta n-am ştiut-o niciodată, dar important era că trebuie să mi se ofere de-a gata) şi iată-mă făcîndu-mi apariţia în lumea cea mare, mai-mai, ca să zic aşa, călare pe-un cal alb şi cu o coroană de lauri pe frunte. Nu puteam înţelege să am un rol secundar şi tocmai de aceea am jucat în realitate rolul cel mai neînsemnat. Ori erou, ori în mocirlă, cale de mijloc nu exista. Asta m-a şi nenorocit, căci în mocirlă mă consolam cu gîndul că în alte momente sînt erou, iar eroul, cu faptele sale, acoperea mocirla: pasămite, unui om obişnuit îi e ruşine să se murdărească, iar eroul e prea sus ca să se murdărească de tot, prin urmare, se poate murdări. Semnificativ e că aceste afluxuri a tot ce e „frumos şi sublim“ mă vizitau şi în timpul meschinului meu desfrîu şi mai ales atunci cînd eram la fund de tot, mă vizitau aşa, cu mici izbucniri disparate, parcă amintindu-mi de faptul că există şi, totuşi, cu apariţia lor, nu spulberau desfrîul; dimpotrivă, parcă îl înviorau prin contrast şi veneau în minima cantitate necesară pentru un sos bun. Sosul era alcătuit din contradicţie şi suferinţă, din chinuitoarea analiză interioară, şi toate aceste chinuri mai mari sau mai mici îi confereau desfrîului meu o anumită picanterie, chiar un sens – într-un cuvînt, îndeplineau întru totul funcţia unui sos bun. Toate astea nu fără o anumită profunzime. De fapt, n-aş fi putut accepta un desfrîu simplu, trivial, spontan, de conţopist, purtînd în cîrcă toată această murdărie! Atunci cu ce m-ar fi putut seduce mocirla, cu ce m-ar fi ispitit să ies noaptea în stradă? Nu, rogu-vă, aveam eu o portiţă onorabilă, salvatoare în orice situaţie…

Dar cîtă iubire, Dumnezeule, cîtă iubire trăiam uneori în aceste vise ale mele, în aceste „mîntuiri în tot ce e frumos şi sublim“: deşi era o iubire fantastică, deşi nu se aplica niciodată la ceva omenesc, era atît de mare această iubire, încît mai apoi, în realitate, nici nu mai resimţeam nevoia s-o aplic: ar fi fost un lux excesiv. De altminteri, totul se încheia pînă la urmă într-un mod cît se poate de fericit prin trecerea leneşă şi îmbătătoare la artă, adică la formele sublime ale existenţei, gata prefabricate, furate cu toptanul de la poeţi sau romancieri şi adaptate pentru toate serviciile şi cerinţele posibile. Eu, de pildă, triumf asupra tuturor; toţi, fireşte, sînt făcuţi praf şi nevoiţi să-mi recunoască toate perfecţiunile mele, iar eu îi iert pe toţi. Mă îndrăgostesc, fiind poet celebru şi şambelan; cîştig nenumărate milioane şi imediat le donez pentru binele omenirii, recunoscîndu-mi pe loc, în faţa întregului popor, toate infamiile care, fireşte, nu-s simple infamii, ci conţin foarte mult „frumos şi sublim“, ceva manfredian7. Toţi plîng şi mă sărută (altfel ce fel de proşti ar mai fi?), iar eu mă duc desculţ şi flămînd să predic noile idei şi-i zdrobesc pe retrograzi la Austerlitz. Apoi se intonează un marş, se decretează amnistia, papa acceptă să plece de la Roma în Brazilia; apoi un bal pentru toată Italia la vila Borghese, cea situată pe malul lacului Como, întrucît, special pentru acest eveniment, lacul Como este strămutat la Roma; apoi scena din tufişuri etc., etc. – parcă n-aţi şti? Veţi spune că e o murdărie, o mîrşăvie să scot toate astea la tarabă după atîtea încîntări şi lacrimi, pe care singur le-am recunoscut. De ce să fie o murdărie? Chiar vă închipuiţi că mi-ar fi ruşine după toate astea şi că totul ar fi mai stupid decît orice aspect din viaţa Domniilor Voastre? Pe deasupra, credeţi-mă că am avut lucruri care nu erau deloc rău compuse… Doar nu toate se petreceau pe lacul Como. De fapt, aveţi dreptate: într-adevăr e o murdărie şi o mîrşăvie. Şi cel mai mîrşav e că am început acum să mă justific în faţa Domniilor Voastre. Chiar mai mîrşav decît atît e că fac acum această observaţie. De altminteri, ajunge, altfel nu mai termin niciodată: toate ar ieşi una mai murdară decît alta…

Mai mult de trei luni la rînd n-am fost în stare să visez şi am început să simt nevoia irezistibilă de a mă avînta în societate. A mă avînta în societate însemna pentru mine să mă duc în vizită la Anton Antonîci Setocikin, şeful meu de birou. E singurul om cu care am păstrat relaţii amicale toată viaţa şi acum mă mir eu însumi de acest lucru. Dar îl vizitam cînd intram în cîte-o perioadă, cînd visele mele ajungeau într-un asemenea hal de euforie, încît trebuia neapărat şi imediat să mă îmbrăţişez cu oamenii şi cu întreaga omenire; şi pentru asta trebuia să am la dispoziţie măcar un om existent în realitate. La Anton Antonîci trebuia să mă duc marţea (ziua lui de primire) şi, prin urmare, necesitatea de a mă îmbrăţişa cu toată omenirea trebuia să mi-o programez marţea. Locuia acest Anton Antonîci lîngă Peati Uglov, la etajul al treilea, în patru cămăruţe scunde şi una mai mică decît alta, zugrăvite în galben, care arătau cît se poate de sărăcăcios. Avea în casă două fete şi pe mătuşa lor care turna ceaiul. Fetele – una avea treisprezece ani, şi cealaltă paisprezece, amîndouă cîrne – mă făceau să mă fîstîcesc teribil pentru că şuşoteau mereu între ele şi rîdeau. De obicei, stăpînul casei stătea în biroul lui pe o canapea de piele, în faţa unei mese cu vreun musafir cărunt, funcţionar din departamentul nostru sau chiar din alt departament. Niciodată n-am văzut mai mult de doi-trei vizitatori, întotdeauna aceiaşi. Discutau despre accize, despre tîrguielile din Senat, de leafă, de avansări, de Excelenţa Sa, despre mijloacele de a te face plăcut etc., etc. Aveam răbdarea să stau ca prostul lîngă aceşti inşi cîte patru ore la rînd, neîndrăznind şi neştiind cum să aduc şi eu vorba de ceva. Mă tîmpeam, mă luau sudorile de cîteva ori, îmi dădea tîrcoale damblaua; dar asta era bine şi cu folos. Întorcîndu-mă acasă, amînam pentru cîtva timp dorinţa mea de a mă îmbrăţişa cu întreaga omenire.

De altminteri, mai aveam un fel de cunoscut, pe unul Simonov, fost coleg de şcoală. În fapt, aveam mulţi colegi de şcoală la Petersburg, dar nu făceam gaşcă şi chiar încetasem să mă salut cu ei pe stradă. Poate că mă mutasem cu serviciul la un alt departament tocmai ca să nu fiu la un loc cu ei şi s-o rup deodată cu copilăria pe care o uram. Blestemată fie şcoala asta, blestemaţi fie anii ăştia de ocnă! Într-un cuvînt, de îndată ce-am scăpat în libertate, m-am despărţit de colegi. Mai rămăseseră doi-trei inşi cu care mă salutam întîlnindu-i. Printre aceştia se număra şi Simonov, care în şcoală nu se remarca prin nimic, era timid şi şters, dar eu observasem la el o anumită independenţă de caracter şi chiar cinste. Nu cred nici să fi fost foarte mărginit. Mi-am petrecut cu el clipe destul de luminoase, care, însă, nu au ţinut mult şi s-au cufundat dintr-o dată în ceaţă. După cît se pare, pe el aceste amintiri îl stinghereau şi, probabil, se temea ca nu cumva să revin la tonul de altădată. Bănuiam că nu mă putea suferi, dar, nefiind sigur de asta, îl vizitam totuşi.

Iată că odată, într-o joi, nemaisuportîndu-mi singurătatea şi ştiind că joia uşa lui Anton Antonîci este închisă, mi-am adus aminte de Simonov. Urcînd la el, la etajul al treilea, mă gîndeam tocmai la faptul că îl fac pe acest domn să se simtă penibil în prezenţa mea şi că nu merita să vin. Dar cum asemenea consideraţiuni sfîrşeau întotdeauna prin a mă îmboldi, ca un făcut, să mă bag în situaţii ambigue, am intrat. Trecuse aproape un an de cînd nu-l mai văzusem pe Simonov.

III

Am întîlnit la el încă doi foşti colegi de şcoală. După cît se pare, discutau o chestie importantă. Nici unul dintre ei n-a dat vreo atenţie sosirii mele, ceea ce chiar era ciudat, pentru că nu mă văzusem cu ei de mai mulţi ani. Probabil mă considerau a fi ceva de felul unei muşte cît se poate de obişnuite. Cu atîta dispreţ nici în şcoală nu fusesem tratat, deşi toţi mă urau. Eu, desigur, înţelegeam că trebuie să mă dispreţuiască acum pentru lipsa mea de succes în carieră şi pentru că decăzusem cam prea tare, umblam prost îmbrăcat şi altele – ceea ce în ochii lor alcătuia firma incapacităţii mele şi a prea puţinei importanţe care trebuia să mi se acorde. Totuşi, nu m-aş fi aşteptat să fiu dispreţuit în aşa hal. Simonov chiar s-a mirat de sosirea mea. Şi mai înainte parcă se mira întotdeauna de sosirea mea. Toate astea m-au intrigat; m-am aşezat şi, întrucîtva indispus, am început să trag cu urechea la discuţia lor.

Era o discuţie serioasă şi chiar înflăcărată despre o masă de adio, pe care aceşti domni intenţionau s-o organizeze chiar a doua zi, punînd mînă de la mînă, în cinstea unui alt coleg de-al lor, Zverkov, ofiţer care fusese mutat într-un fund de gubernie. Monsieur Zverkov mi-a fost şi mie tot timpul coleg de şcoală. Am început să-l urăsc mai abitir din cursul superior. În cursul inferior fusese doar un băieţel frumuşel, zvăpăiat, pe care îl iubeau toţi. De altfel, în cursul inferior, îl uram tocmai pentru că era băieţel frumuşel şi zvăpăiat. Învăţa întotdeauna permanent rău, tot mai rău dintr-o clasă într-alta; totuşi a ieşit cu bine din şcoală, pentru că avea protecţie. În ultimul lui an petrecut în şcoala noastră, i-a picat o moştenire, două sute de suflete şi, întrucît noi eram săraci aproape cu toţii, se apucase chiar s-o facă pe fanfaronul faţă de noi. Era un tip vulgar la culme, dar totuşi băiat bun chiar şi atunci cînd o făcea pe fanfaronul. La noi, în pofida formelor de cinste şi onoare exterioare, fantastice şi de paradă, toţi, cu excepţia cîtorva, chiar se dădeau bine pe lîngă Zverkov, cu atît mai mult, cu cît el o făcea pe fanfaronul. Şi n-o făcea pe grozavul pentru că ar fi avut cine ştie ce folos din asta, ci doar aşa, pentru că era un om favorizat de darurile naturii. Pe deasupra, nu ştiu de ce, printre noi se înrădăcinase convingerea că Zverkov este specialist în materie de ingeniozitate şi bune maniere. Mai ales această ultimă calitate mă scotea din sărite. Uram sunetul vocii lui, strident, de ins care nu se îndoia cîtuşi de puţin de sine, faptul că-şi diviniza propriile spirite, care-i ieşeau îngrozitor de stupide, deşi avea limba ascuţită; îi uram faţa frumoasă dar nătîngă (pe care, de altfel, aş fi dat-o bucuros pe a mea, deşteaptă) şi comportamentul degajat, de ofiţer din deceniul al cincilea. Îl uram pentru că ne povestea despre viitoarele lui succese la femei (n-avea curajul să înceapă a avea de-a face cu femeile fără să aibă epoleţi de ofiţer pe umeri şi îi aştepta cu nerăbdare) şi despre faptul că o va ţine lanţ cu duelurile. Îmi amintesc că eu, care tăceam întotdeauna, m-am luat din senin la harţă cu Zverkov cînd acesta, vorbind odată în timpul liber cu colegii despre viitoarele nebunii şi, întărîtîndu-se, în cele din urmă, ca un căţel la soare, ne-a declarat că pe nici o fată din satul lui n-o va trece cu vederea, că asta e droit de la seigneur8, iar pe ţărani, dacă vor îndrăzni să protesteze, îi va biciui şi le va dubla dijma tuturor canaliilor bărboase. Mitocanii noştri aplaudau, iar eu nu m-am luat la harţă cu el fiindcă mi-ar fi fost milă de fete şi de taţii lor, ci pur şi simplu pentru că aplauzele le primea un om de tot nimicul. Atunci l-am dat gata, dar Zverkov, deşi era tîmpit, era vesel şi obraznic şi de aceea a scăpat cu rîsul, aşa că, la drept vorbind, nu prea l-am dat gata: rîsul a rămas de partea lui. Pe urmă m-a mai răzbit de cîteva ori, dar fără ciudă, ci cumva în glumă, în treacăt, rîzînd. Răutăcios şi dispreţuitor, eu nu-i răspundeam. După absolvire, a încercat parcă să facă un gest de apropiere; eu nu m-am împotrivit prea tare, pentru că mă sinţeam măgulit; însă curînd ne-am despărţit prin forţa împrejurărilor. După aceea am auzit de succesele lui de cazarmă, de chefurile lui. Mai tîrziu s-au făcut auzite alte zvonuri, cum că are succes în carieră. Pe stradă nu schiţa nici un gest de salut cînd mă vedea şi bănuiam că se teme ca nu cumva să se compromită, salutîndu-se cu o persoană atît de lipsită de importanţă, ca mine. L-am văzut odată şi la teatru, într-o lojă din rîndul al treilea, purtînd de-acum galoane de ofiţer superior. Se fîţîia şi se tot frîngea din şale în faţa fiicelor unui general ramolit. În vreo trei ani se dărîmase foarte tare, deşi continua să fie destul de frumos şi agil; se fleşcăise, începuse să se îngraşe şi se vedea că pe la treizeci de ani se va buhăi de-a binelea. Aşadar, în cinstea acestui Zverkov, care părăsea în sfîrşit oraşul, colegii noştri voiau să dea o masă. În decursul acestor trei ani ţinuseră permanent legătura cu el, deşi în sinea lor, sînt sigur de asta, nu se simţeau pe picior de egalitate cu el.

Dintre cei doi musafiri ai lui Simonov, unul era Ferficikin, neamţ din Rusia, mic de statură, cu mutră de maimuţoi, un prost care rîdea mai mult decît toţi, cel mai înverşunat duşman al meu încă din clasele inferioare – ticălos, impertinent, fanfaron, care se prefăcea a fi ambiţia întruchipată, cu toate că, desigur, era un laş în sufletul lui. Era unul dintre admiratorii lui Zverkov care cochetau cu el din interes şi împrumutau adesea bani de la el. Celălalt musafir al lui Simonov, Trudoliubov, era o persoană ştearsă, lucra în armată, era înalt, cu o fizionomie rece, destul de cinstit, dar gata să se ploconească în faţa oricărui succes şi capabil să-şi dea cu părerea numai în privinţa avansărilor. Era un fel de rudă de departe cu Zverkov şi asta – ce prostie! – îi conferea printre noi o oarecare importanţă. Tot timpul pe mine mă considerase un nimic; mă trata nu tocmai politicos, totuşi acceptabil.

— Deci, dacă punem cîte şapte ruble, zise Trudoliubov, sîntem trei, aşa că se-adună douăzeci şi una de ruble şi putem mînca bine. Desigur, Zverkov nu plăteşte.

— Se-nţelege, doar e invitatul nostru, hotărî Simonov.

— Chiar vă închipuiţi, interveni Ferficikin, înfumurat şi înfierbîntat, ca un lacheu impertinent, care se laudă cu stelele de general ale stăpînului său, chiar vă închipuiţi că Zverkov o să ne lase numai pe noi să plătim? Din delicateţe o să accepte, dar pe urmă o să pună la bătaie o juma’ de duzină.

— Lasă, o juma’ de duzină e prea mult pentru patru inşi, observă Truboliubov, remarcînd numai jumătatea de duzină.

— Deci, trei, cu Zverkov – patru, douăzeci şi una de ruble, la Hôtel de Paris, mîine, la ora cinci, conchise definitiv Simonov, care fusese ales organizator.

— Cum douăzeci şi una? am spus eu cu o oarecare emoţie, pesemne chiar simţindu-mă jignit. Socotindu-mă şi pe mine, sînt douăzeci şi opt de ruble, nu douăzeci şi una.

Mi s-a părut că, oferindu-mă repede şi pe neaşteptate, le voi face o surpriză plăcută, că îi voi da gata dintr-o lovitură şi-i voi face să mă privească cu respect.

— Cum, vrei şi dumneata? observă nemulţumit Simonov, evitînd parcă să mă privească. Mă ştia ca pe-un cal breaz.

Eram înfuriat pentru că mă ştia ca pe-un cal breaz.

— De ce nu? Mi se pare că şi eu îi sînt coleg şi chiar mă simt jignit că m-aţi ocolit, am început eu să clocotesc din nou.

— De unde era să te găsim? interveni, grosolan, Ferficikin.

— Dumneata nu te-ai avut niciodată bine cu Zverkov, adăugă Trudoliubov, încruntîndu-se.

Însă eu mă ambalasem deja şi nu mai voiam să cedez.

— Cred că nimeni n-are dreptul să judece relaţiile dintre noi, replicai eu cu un tremur în glas, ca şi cum Dumnezeu ştie ce s-ar fi întîmplat. Poate că vreau acum să particip tocmai pentru că înainte nu m-am avut bine cu el.

— Cine să te mai înţeleagă… cu sentimentele astea înălţătoare, rîse Trudoliubov.

— O să te trecem pe listă, hotărî Simonov, adresîndu-mi-se. Deci, pe mîine la ora cinci, la Hôtel de Paris; vezi să nu încurci ceva.

— Banii! dădu să zică Ferficikin cu jumătate de gură, făcîndu-i lui Simonov semn din cap spre mine, dar amuţi, pentru că pînă şi Simonov se fîstîcise.

— Gata, spuse Trudoliubov, ridicîndu-se. Dacă ţine atît de mult la asta, n-are decît să vină.

— Păi avem cercul nostru, amical, se oţărî Ferficikin, punînd şi el mîna pe pălărie. Doar nu-i o întrunire oficială. Poate că nu dorim deloc să fii şi dumneata printre noi…

Plecară; ieşind, Ferficikin nici măcar nu mă salută, Trudoliubov schiţă doar un gest cu capul, fără să mă privească. Simonov, cu care rămăsesem între patru ochi, era cuprins de o nedumerire înciudată şi mă privea cam straniu. Nu se aşeza şi nu mă poftea să iau loc.

— Hm… da… pe mîine. Banii mi-i dai acum? Asta ca să fiu sigur, îngăimă el jenat.

Am roşit; dar, roşind, mi-am adus aminte că, din timpuri imemoriale, îi datoram lui Simonov cincisprezece ruble, de care nu uitasem niciodată, dar nici nu i le restituisem.

— Fii şi dumneata de acord, Simonov, că, venind aici, nu puteam şti… şi îmi pare foarte rău că am uitat.

— Bine, bine, e totuna. O să plăteşti mîine la masă. Voiam numai să ştiu… Te rog…

Îşi înghiţi vorba şi începu să se plimbe şi mai înciudat prin cameră. Păşind, începu să se oprească în călcîie, bătînd tare din tălpi.

— Te reţin cumva? l-am întrebat eu după o tăcere de două minute.

— O, nu! a tresărit el subit. Adică, la drept vorbind, da. Vezi dumneata, ar trebui să trec… Aici, aproape… adăugă el pe ton de scuză, întrucîtva jenat.

— Ah, Dumnezeule! De ce nu spui! am exclamat eu, luîndu-mi cascheta cu un aer surprinzător de degajat, cine ştie de unde venit.

— Păi nu-i departe… Doi paşi… repetă Simonov, conducîndu-mă pînă în vestibul cu un aer agitat, care nu i se potrivea deloc. Deci, rămîne pe mîine, la ora cinci fix! îmi strigă el din urmă pe scară: era tare bucuros că mă vede plecat. Eu turbam de furie.

— Naiba, naiba m-a pus să mă bag! scrîşneam din dinţi, mergînd pe stradă. Să-i fac plăcere ticălosului, porcuşorului de Zverkov! Desigur, nu trebuie să mă duc; desigur, mă doare în cot; ce, am vreo legătură cu el? Chiar mîine îl anunţ pe Simonov printr-un curier…

Însă turbam tocmai din cauză că ştiam precis că mă voi duce, că în ciuda lor mă voi duce; cu cît va fi mai lipsit de tact şi mai indecent, cu atît mai mult voi avea chef să mă duc.

Şi chiar aveam un motiv real să nu mă duc: lipsa banilor. N-aveam în casă decît nouă ruble mari şi late. Însă şapte din ele erau simbria pe care trebuia să i-o dau tot mîine lui Apollon, servitorul meu, care stătea la mine cu şapte ruble pe lună şi mîncarea lui.

Ţinînd cont de firea lui Apollon, îmi era imposibil să nu-i dau banii. Însă despre această canalie, despre această ciumă a mea voi vorbi ceva mai tîrziu.

De altminteri, ştiam că n-o să-i dau banii şi că o să mă duc neapărat la petrecere.

În noaptea aceea am avut visele cele mai dezgustătoare cu putinţă. Nici nu-i de-a mirării: toată seara m-au înghesuit amintiri din anii de ocnă pe care mi i-am mîncat în şcoală, amintiri de care nu mă puteam nicidecum descotorosi. Îmi făcuseră vînt în această şcoală nişte rude îndepărtate de care depindeam şi de care, pe urmă, n-am mai auzit niciodată – eram un orfan sătul deja pînă-n gît de mustrările lor, începusem deja să gîndesc, tăceam şi mă uitam împrejur ca o sălbăticiune. Colegii m-au luat de la început în primire cu batjocuri răutăcioase şi nemiloase, pentru că nu semănam cu nici unul dintre ei. Dar eu nu puteam suporta batjocurile; nu mă puteam obişnui cu ei la fel de uşor cum se obişnuiau ei unii cu alţii. Am început să-i urăsc din prima clipă şi m-am izolat de ei într-o mîndrie temătoare, rănită şi excesivă. Grobianismul lor mă revolta. Ei rîdeau cu cinism de chipul meu, de silueta mea neîndemînatică; şi cînd te gîndeşti ce feţe imbecile aveau! În şcoala noastră expresiile feţelor se imbecilizau şi degenerau într-un mod cumva special. Peste cîţiva ani ţi-era şi scîrbă să te uiţi la ei. Încă de pe la şaisprezece ani mă minunam privindu-i; încă de pe atunci mă lăsau perplex modul lor meschin de gîndire, prostiile cu care se ocupau, tîmpenia jocurilor şi a discuţiilor. Nu înţelegeau atîtea lucruri necesare, nu se interesau de atîtea chestiuni impresionante, extraordinare, încît, fără să vreau, am ajuns să cred că-mi sînt inferiori. Nu vanitatea ofensată mă îndemna la asta şi, pentru numele lui Dumnezeu, nu care cumva să vă agăţaţi de mine cu expresii plate, care au ajuns să-mi facă greaţă, de tipul celei că „eu doar visam, pe cînd ei încă de pe atunci înţelegeau viaţa adevărată“. Nu înţelegeau nimic, nici o viaţă adevărată şi jur că tocmai asta mă indigna cel mai mult la ei. Dimpotrivă, realitatea cea mai evidentă, cea mai bătătoare la ochi o percepeau fantastic de stupid şi încă de pe atunci învăţaseră să se ploconească numai în faţa succesului. Rîdeau cu cruzime, la modul cel mai ruşinos cu putinţă, de tot ce era drept, dar înjosit şi călcat în picioare. Rangul îl luau drept inteligenţă; la şaisprezece ani discutau deja despre locuri călduţe. Desigur, multe se explicau prin prostie, prin exemplele proaste care li se dăduseră permanent în copilărie şi adolescenţă. Erau monstruos de perverşi. Fireşte, şi aici era mai multă aparenţă, mai mult cinism de paradă; fireşte; tinereţea şi o anume candoare licăreau şi-n ei, chiar de sub stratul gros de perversitate; însă nici candoarea lor nu era atrăgătoare şi se manifesta într-un fel de golănie. Îi uram teribil, deşi, poate, eram mai rău decît ei. Ei îmi plăteau cu aceeaşi monedă şi nu-şi ascundeau repulsia pe care mi-o nutreau. Dar nu rîvneam la dragostea lor; dimpotrivă, doream mereu să-i văd umiliţi. Ca să mă descotorosesc de batjocurile lor, am început într-adins să învăţ cît mai bine şi am ajuns printre fruntaşi. Asta i-a impresionat. Pe deasupra, încetul cu încetul, începuseră să înţeleagă că citeam cărţi pe care ei nu le puteau citi şi înţelegeam nişte lucruri (neincluse în programa cursului nostru special) de care ei nici nu auziseră. Se uitau ciudat şi în batjocură la mine, dar, din punct de vedere moral, îmi acceptau superioritatea, mai ales că şi profesorii mă remarcaseră în această privinţă. Batjocurile au încetat, dar a rămas ostilitatea, şi între noi s-au instaurat relaţii reci, încordate. Spre sfîrşit eu însumi n-am mai rezistat: odată cu trecerea anilor lua amploare în mine nevoia de oameni, de prieteni. Am încercat să încep a mă apropia de ei; dar mereu această apropiere ieşea nefirească, aşa că se sfîrşea de la sine, fără nici un rezultat. Am avut odată chiar un prieten. Dar de-acum eram despot în suflet; voiam să am o putere nelimitată asupra sufletului lui; voiam să-i insuflu dispreţul faţă de mediul înconjurător; i-am pretins s-o rupă, arogant şi definitiv, cu acest mediu. L-am speriat cu prietenia mea pătimaşă; îl făceam să plîngă, să se cutremure de convulsii; avea un suflet naiv, care se dăruia cu uşurinţă; dar, după ce mi s-a dăruit cu totul, am ajuns imediat să-l urăsc şi l-am respins ca şi cum n-aş fi avut nevoie de el decît ca să repurtez victoria asupra lui, decît ca să mi-l fac vasal. Însă nu-i puteam birui pe toţi; nici prietenul meu nu semăna cu vreunul dintre ceilalţi şi era o excepţie rarisimă. Primul pas pe care l-am făcut după ieşirea din şcoală a fost că am renunţat la cariera specială căreia îi fusesem destinat, ca să rup astfel toate legăturile, să blestem trecutul şi să-l înmormîntez… Şi, după toate astea, naiba ştie de ce m-am mai dus la Simonov!

În zori, am sărit din pat, am sărit cu un fel de emoţie, ca şi cum toate astea vor începe imediat să se săvîrşească. Însă aveam impresia că începe şi că neapărat va începe în ziua aceea o schimbare radicală în viaţa mea. Poate din lipsă de obişnuinţă, însă toată viaţa mi s-a părut că, odată cu orice eveniment exterior, cît de neînsemnat, imediat va începe o schimbare radicală în viaţa mea. De altfel, ca de obicei, am plecat la slujbă, însă am şters-o acasă cu două ore mai devreme, ca să mă pregătesc. Principalul e, îmi ziceam eu, să nu ajung primul, ca nu cumva să creadă că m-am bucurat peste măsură. Dar asemenea lucruri principale erau cu miile şi toate mă tulburau pînă la sleire. Mi-am lustruit încă o dată cizmele, cu mîna mea; pentru nimic în lume Apollon nu mi le-ar fi lustruit de două ori în aceeaşi zi, găsind că nu-i un obicei bun. Le-am lustruit furînd periile din vestibul, ca să nu mă vadă Apollon şi să nu înceapă pe urmă să mă dispreţuiască. Apoi mi-am examinat amănunţit hainele şi am găsit că toate erau vechi, uzate, ponosite. Tunica era într-adevăr în regulă, dar nu mă puteam duce cu tunica la petrecere. Mai grav era că pe pantaloni, chiar la genunchi, aveam o pată mare şi galbenă. Presimţeam că această pată, singură, mă va frustra de nouă zecimi din demnitatea mea. Ştiam şi că e foarte meschin să gîndesc astfel. „Dar acum nu-i vreme de gîndit; de-acum începe realitatea“, îmi ziceam eu, pierzîndu-mi curajul. Ştiam foarte bine şi că exagerez monstruos toate aceste fleacuri; dar altfel nu puteam: nu mai eram stăpîn pe mine, mă apucaseră frigurile. Cu disperare îmi imaginam cît de sus şi cu cîtă răceală mă va întîmpina acest „ticălos“ de Zverkov; cu cît dispreţ tîmp şi irezistibil se va uita la mine tontul de Trudoliubov; cît de spurcat şi impertinent va chicoti pe seama mea rîma de Ferficikin, ca să-i facă pe plac lui Zverkov; cît de bine va pricepe totul Simonov în sinea lui şi cît mă va dispreţui pe urmă pentru josnicia vanităţii şi laşităţii mele; şi mai ales, cît de mizerabil va fi totul, cît de neliterar şi banal. Desigur, ar fi fost mai bine să nu plec nicăieri. Dar tocmai ăsta era lucrul cel mai puţin posibil: dacă mă trage aţa undeva, apoi nu mă las pînă nu mă bag pînă peste cap. M-aş fi tachinat apoi toată viaţa: „Asta-i, ţi s-a făcut frică, ţi s-a făcut frică de realitate, ţi s-a făcut frică!“. Dimpotrivă, ţineam morţiş să le demonstrez acestor „gunoaie“ că nu-s deloc laş, aşa cum singur mă consider. Mai mult chiar, cuprins de cel mai puternic paroxism de febrilitate laşă, visam să birui, să înving, să-i captivez, să-i fac să mă iubească măcar pentru „măreţia gîndurilor şi incontestabila inteligenţă“. Îl vor părăsi pe Zverkov, acesta va sta deoparte tăcut şi ruşinat, iar eu îl voi strivi pe Zverkov. Apoi, poate, o să mă împac, o să beau şi o să-l iau la per tu; însă cel mai rău şi jignitor pentru mine era faptul că ştiam foarte bine şi cu siguranţă că, în fond, n-am nevoie de toate astea, că, în fond, nu ţin cîtuşi de puţin să-i strivesc, să-i înving, să-i captivez şi că pentru tot acest rezultat, dacă l-aş obţine, eu aş fi primul care n-ar da o para chioară. O, cum îl rugam pe Dumnezeu să treacă mai iute ziua aceea! Cuprins de o tristeţe imposibil de exprimat, mă apropiam de fereastră, deschideam oberlihtul şi scrutam ceaţa tulbure a lapoviţei care cernea din cer…

În sfîrşit, rabla mea de ceas de perete hîrşîi ora cinci. Mi-am înşfăcat cascheta şi, străduindu-mă să nu-l privesc pe Apollon – care de dimineaţă tot aştepta să-i dau simbria, dar, din mîndrie, nu voia să aducă vorba el mai întîi –, am trecut pe lîngă el, am ieşit pe uşă şi, cu o birjă, luată într-adins pe ultima monedă de cincizeci de copeici, am tras ca boierul la Hôtel de Paris.

IV

Încă din ajun ştiam că voi ajunge primul. Dar acum nu asta avea importanţă.

Nu numai că nu sosise nici unul dintre ei, dar de-abia am găsit separeul nostru. Masa încă nu era aranjată. Ce să însemne asta? După multe întrebări, am reuşit, în sfîrşit, să aflu, de la servitori că masa era comandată pentru ora şase, nu pentru cinci. Aşa mi s-a confirmat şi la bufet. Mi-era chiar şi ruşine să întreb. Nu era decît cinci şi douăzeci şi cinci. Dacă schimbaseră ora, se cuvenea, în orice caz, să mă înştiinţeze; pentru asta există seviciul poştal prin curieri, nu ca să mă facă „de ruşine“ în propriii mei ochi şi… chiar ai servitorilor. M-am aşezat; un servitor a început să facă mezamplasul; în prezenţa lui am început parcă să mă simt şi mai ofensat. La ora şase, afară de lămpile aprinse, în separeu au fost aduse lumînări. Totuşi, servitorul nu se gîndise să le aducă imediat după sosirea mea. În separeul de-alături dejunau, la mese diferite, doi clienţi posomorîţi, morocănoşi şi tăcuţi. Într-unul din separeurile îndepărtate era zarvă mare: inşii de-acolo chiar ţipau; se-auzeau hohotele unei cete întregi de petrecăreţi; răzbăteau nişte guiţături franţuzeşti oribile: erau şi doamne la dineu. Într-un cuvînt, mi-era tare scîrbă. Rar mi-a fost dat să trec prin momente mai oribile, aşa că, la şase fix, cînd şi-au făcut apariţia toţi trei, în prima clipă chiar m-am bucurat de venirea lor, ca şi cum ar fi fost cine ştie ce eliberatori şi era cît pe ce să uit că trebuie s-o fac pe supăratul.

Zverkov intră înaintea celorlalţi, făcînd-o, pare-mi-se, pe conducătorul grupului. Şi el, şi ceilalţi doi rîdeau; dar văzîndu-mă, Zverkov îşi luă o înfăţişare plină de importanţă, veni spre mine fără grabă, îndoindu-se puţin din talie, parcă făcînd pe cochetul şi îmi întinse mîna cu drag, adică nu cu cine ştie ce drag, ci cu o politeţe precaută, ca de general, de parcă, întinzîndu-mi mîna, se apăra de ceva. Eu, dimpotrivă, îmi închipuisem că de îndată ce va intra va izbucni în rîsul lui de altădată, subţire şi ascuţit şi că, de la primele cuvinte, îşi va pune la bătaie glumele şi spiritele lui nesărate. Pentru acestea mă pregătisem din ajun, dar nu mă aşteptam din partea lui la atîta condescendenţă superioară. Prin urmare, se considera acum infinit mai presus decît mine în toate privinţele? Dacă n-ar vrea decît să mă jignească cu această atitudine de general, îmi ziceam, asta încă n-ar fi nimic, l-aş scuipa eu mai pe urmă în obraz. Dar dacă într-adevăr, fără nici o dorinţă de a mă jigni, şi-a făcut loc această idee în căpăţîna lui de berbec, la modul serios, gîndindu-se că e infinit mai presus decît mine şi nu se poate uita la mine decît protector? Începusem deja să mă sufoc întrezărind această bănuială.

— Am aflat cu surprindere că ai dorit şi dumneata să fii alături de noi, începu el, sîsîind şi şopotind, tărăgănînd cuvintele, ceea ce mai înainte nu făcea. Nu ştiu cum s-a făcut, dar nu ne-am întîlnit demult. Te fereşti de noi. Rău. Nu sîntem chiar atît de fioroşi cum îţi închipui dumneata. În orice caz, mă bucur să re-în-no-iesc…

Şi, neglijent, se întoarse ca să-şi pună pălăria pe pervaz.

— Aştepţi de mult? mă întrebă Trudoliubov.

— Am venit la cinci fix, cum am stabilit ieri, răspunsei eu tare şi cu o iritare ce prevestea că voi exploda în curînd.

— Păi nu i-ai dat de ştire că am schimbat ora? întrebă Trudoliubov răsucindu-se spre Simonov.

— Nu i-am dat. Am uitat, îi răspunse acesta, însă fără cea mai mică părere de rău şi, fără să se scuze măcar faţă de mine, se duse să comande antreurile.

— Deci bietul de dumneata stai aici de-o oră! exclamă în zeflemea Zverkov, pentru că, după cît îl ducea pe el mintea, situaţia trebuia să fie într-adevăr foarte comică. După el, cu vocea lui ticăloşică, zglobie ca de căţeluş, izbucni în rîs nemernicul de Ferficikin. Şi lui i se păruse tare comică şi jenantă situaţia mea.

— Nu-i nimic de rîs! am strigat eu la Ferficikin, tot mai iritat. Alţii sînt vinovaţi, nu eu! Cineva n-a crezut de cuviinţă că trebuie să-mi dea de ştire. Asta-i, asta-i… o neghiobie.

— Nu-i doar o neghiobie, ci chiar mai mult, bombăni Trudoliubov, luîndu-mi cu naivitate apărarea. Eşti prea îngăduitor. A fost curată lipsă de politeţe. Desigur, neintenţionată. Şi Simonov cum de… hm!

— Dacă mi-ar fi făcut mie chestia asta, observă Ferficikin, eu aş fi…

— Ai fi comandat ceva, îl întrerupse Zverkov, ori ai fi mîncat fără să ne mai aştepţi.

— Fiţi de acord că aş fi putut proceda aşa fără să cer nimănui permisiunea, i-o retezai eu. Dacă am aşteptat, e pentru că…

— Să luăm loc, domnilor, strigă Simonov care tocmai intrase. Totul e gata. De şampanie răspund personal, e frapată excelent… Păi nu-ţi ştiam adresa, de unde era să te iau? se răsuci el spre mine, însă iarăşi parcă fără să mă privească. Probabil, avea ceva împotriva mea. Nu-i exclus să se fi răzgîndit după discuţia din ajun.

S-au aşezat cu toţii; am luat şi eu loc. Masa era rotundă. În stînga mea stătea Trudoliubov, în dreapta era Simonov. Zverkov s-a aşezat vizavi; Ferficikin – lîngă el, între Zverkov şi Trudoliubov.

— Ia spu-u-ne, eşti… la un departament? continuă Zverkov să se ocupe de mine. Văzîndu-mă jenat, îşi închipuia la modul serios că trebuie să mă îmbuneze şi, ca să zic aşa, să mă încurajeze. „O fi vrînd să arunc în el cu sticla“, mi-am zis eu clocotind de furie. Neobişnuit fiind cu oamenii, mă iritam nefiresc de rapid.

— La biroul cutare, i-am răspuns cu vocea sacadată, uitîndu-mă în farfurie.

— Şi… te aranjează? Ia spu-u-ne, ce te-a făcut să renunţi la fosta slujbă?

— Faptul că am avut chef să scap de fosta slujbă, îi spusei eu, lungind de două ori mai mult cuvintele, aproape nemaifiind în stare să mă stăpînesc. Ferficikin pufni. Simonov mă privi ironic; Trudoliubov se opri din mîncat şi se apucă să mă examineze curios.

Zverkov era şocat, dar nu voia să recunoască.

— A-a-aşa, dar care ţi-e retribuţia?

— Care retribuţie?

— Adică leafa?

— Văd că mă supui la un adevărat examen!

De altminteri, le-am spus pe loc cît cîştigam. Roşisem îngrozitor.

— Cam puţin, observă Zverkov, dîndu-şi importanţă.

— Da, nu prea-ţi poţi permite să iei masa prin restaurante! adăugă Ferficikin cu impertinenţă.

— După mine, asta-i sărăcie sadea, observă serios Trudoliubov.

— Ce mult ai slăbit, ce mult te-ai schimbat… de atunci… adăugă Zverkov, de-acum fără venin şi cu un fel de compătimire obraznică, uitîndu-se cu atenţie la mine şi la costumul meu.

— Hai, ajungă-ţi cu fîstîceala! strigă, chicotind, Ferficikin.

— Stimate domn, află că nu mă fîstîcesc, explodai eu, în sfîrşit. Ascultă ce-ţi spun! Iau masa aici, la „restaurant“, pe banii mei, ai mei, nu ai altuia, reţine acest lucru, monsieur Ferficikin.

— Cu-um? Păi cine mănîncă pe banii altuia? Parcă ai vrea să zici… sări Ferficikin, roşind ca racul, privindu-mă furios drept în ochi.

— Uite a-aşa! i-am răspuns eu, simţind că am sărit peste cal. Şi cred că am putea avea o discuţie mai inteligentă.

— Mi se pare mie sau ai de gînd să ne arăţi cît eşti de inteligent?

— Nu-ţi fă griji, asta ar fi cu totul de prisos.

— Ce-i asta, domnule, te-ai pus pe cotcodăcit? Nu cumva ţi-ai ieşti din minţi la leprartamentul dumitale?

— Ajunge, domnilor, ajunge! strigă autoritar Zverkov.

— Ce prostie! bombăni Simonov.

— Într-adevăr, e o prostie; ne-am adunat ca între prieteni ca să ne despărţim de un bun amic, care pleacă în voiaj, iar dumneata îţi dai în petic, spuse cu grosolănie Trudoliubov, adresîndu-mi-se. Ieri te-ai invitat singur printre noi, aşa că fă bine şi nu ne tulbura armonia…

— Ajunge, ajunge, strigă Zverkov. Încetaţi, domnilor, aşa nu merge. Mai bine vă povestesc cum era cît pe ce să mă însor acum trei zile.

Şi, iată, a început o diatribă despre felul cum acest domn mai că nu se însurase acum trei zile. De fapt, de însurătoare n-a suflat o vorbă, în schimb în relatarea lui erau pomeniţi la tot pasul generali, colonei şi chiar şambelani, printre care s-ar fi putut crede că Zverkov era persoana cea mai importantă. Se iscară hohote încurajatoare de rîs; Ferficikin ajunsese chiar să chiţcăie.

Toţi mă ignorau, şedeam zdrobit şi distrus.

„Doamne, ce caut eu printre oamenii ăştia? îmi ziceam. Şi m-am expus în faţa lor ca un prost! Totuşi, i-am permis cam multe lui Ferficikin. Gogomanii îşi închipuie că mi-au făcut o onoare, dîndu-mi un loc la masa lor şi nu înţeleg că eu sînt cel care le face o onoare, nu ei mie! «Ai slăbit! Costumul!» O, blestemaţii de pantaloni! Mai adineaori, Zverkov a remarcat pata galbenă de la genunchi… Ce mai! Chiar acum, în clipa asta, trebuie să mă ridic de la masă, să-mi iau pălăria şi să plec, fără să le spun o vorbă… Din dispreţ! Iar mîine n-au decît să mă provoace la duel. Ticăloşii. Doar n-o să-mi pară rău de şapte ruble! Plec imediat!…“

Fireşte că am rămas.

De ciudă, beam pahar după pahar cu vin de Bordeaux şi Xeres. Neobişnuit cu băutura, m-am îmbătat repede şi, odată cu ameţeala, îmi crescu şi supărarea. Dintr-o dată mi-a venit chef să-i jignesc în modul cel mai obraznic cu putinţă şi de-abia apoi să plec. Să pîndesc o clipă prielnică şi să mă pun în adevărata mea lumină; pe urmă n-au decît să zică: e caraghios, dar deştept… şi… şi… într-un cuvînt, naiba să-i ia!

I-am învăluit, impertinent, într-o privire tulbure. Dar ei păreau să fi uitat cu totul de mine. Ei se distrau, făceau gălăgie, ţipau, se veseleau. Vorbea mai mult Zverkov. Am început să trag cu urechea. Zverkov le povestea despre o doamnă superbă pe care, în sfîrşit, o făcuse să-i mărturisească direct că îl iubeşte (desigur, minţea ca un cal) şi că, în această afacere îl ajutase un prieten bun, prinţişor, husarul Kolea, care are trei mii de suflete.

— Dar acest Kolea, care are trei mii de suflete, n-a venit nicidecum aici ca să-şi ia rămas-bun de la dumneata, am intervenit eu brusc în discuţie. Pentru cîteva clipe tăcuseră toţi.

— Te-ai şi îmbătat, binevoi, în sfîrşit, Trudoliubov să mă ia în seamă, uitîndu-se chiorîş şi dispreţuitor în direcţia mea. Tăcut, Zverkov mă examina ca pe o gînganie. Simonov turnă cît putu de repede şampanie.

Trudoliubov ridică paharul, urmat de toţi, cu excepţia mea.

— Să fii sănătos şi drum bun! îi strigă el lui Zverkov. Să bem, domnilor, pentru anii care au trecut, pentru viitorul nostru! Ura! Băură toţi şi săriră să-l sărute pe Zverkov. Eu nu m-am mişcat din loc; cupa plină rămase în faţa mea neîncepută.

— Dumneata nu bei? urlă Trudoliubov, pierzîndu-şi răbdarea şi uitîndu-se ameninţător la mine.

— Vreau să ţin un speech din partea mea, separat… şi apoi o să beau, domnule Trudoliubov.

— Ce om infect şi răutăcios! bombăni Simonov.

Mi-am îndreptat şira spinării şi am luat cupa, pregătindu-mă febril pentru ceva neobişnuit şi încă neştiind nici eu ce anume voi spune.

— Silence! strigă Ferficikin. O să vedeţi îndată un munte de deşteptăciune! Zverkov aştepta foarte serios, înţelegînd despre ce-i vorba.

— Domnule locotenent Zverkov, am început eu, să ştii că nu-mi place frazeologia, nu-mi plac vorbăreţii şi taliile cu corsete… Acesta-i primul punct, după care urmează cel de-al doilea.

Toţi începură să se agite foarte tare.

— Punctul al doilea: urăsc depravările şi pe depravaţi. Mai ales pe depravaţi!

— Punctul al treilea: îmi plac adevărul, sinceritatea şi cinstea, continuai aproape maşinal, pentru că începuse să mă ia cu frig de spaimă, neînţelegînd cum de pot spune aşa ceva… Îmi place raţiunea, monsieur Zverkov, îmi place adevărata colegialitate, pe picior de egalitate şi nu… hm… Îmi place… De altminteri, la ce bun? Şi beau în sănătatea dumitale, monsieur Zverkov, sedu-le pe cerkeze, împuşcă-i pe duşmanii patriei şi… şi… În sănătatea dumitale, monsieur Zverkov!

Zverkov se ridică de pe scaun, se înclină spre mine şi îmi spuse:

— Îţi mulţumesc foarte mult.

Era teribil de jignit şi chiar se făcuse palid la faţă.

— Ei, drăcie! zbieră Trudoliubov, trîntind cu pumnul în masă.

— Nu, pentru asta ar trebui să ia cîteva peste bot! ţipă Ferficikin.

— Afară cu el! bombăni Simonov.

— Domnilor, nici un cuvînt, nici un gest mai mult! strigă solemn Zverkov, curmînd indignarea unanimă. Vă mulţumesc tuturor, însă voi fi în stare să-i dovedesc şi singur în ce măsură îi apreciez cuvintele.

— Domnule Ferficikin, chiar mîine îmi vei da satisfacţie pentru cuvintele pe care tocmai le-ai rostit! spusei eu tare, adresîndu-mă lui Ferficikin cu un aer plin de importanţă.

— Mă provoci la duel? Voia dumitale, îmi răspunse acesta, dar, cu siguranţă, eram atît de ridicol provocîndu-l, şi asta mi se potrivea atît de puţin, încît toţi, pînă la urmă şi Ferficikin, se tăvăleau de rîs.

— Da, să-l dăm afară! E beat criţă! spuse cu dezgust Trudoliubov.

— N-o să mi-o iert niciodată că l-am trecut pe listă! bombăni iar Simonov.

„Uite, acum ar fi cazul să le dau cu sticla în cap!“ mi-am zis eu. Am luat o sticlă şi… mi-am umplut paharul.

„… Nu, mai bine rămîn pînă la capăt! îmi continuai eu gîndul. Aţi fi bucuroşi, domnilor, dacă aş pleca. Nici în ruptul capului. În ciuda voastră o să stau şi o să beau pînă la capăt ca să vă dovedesc că nu vă acord nici cea mai mică importanţă. Voi sta şi voi bea, pentru că aici e cîrciumă şi mi-am plătit intrarea. Voi sta şi voi bea pentru că vă socotesc nişte pioni, nişte pioni inexistenţi. Voi sta şi voi bea… şi voi cînta dacă voi avea chef, da, voi cînta, pentru că am dreptul… să cînt… hm.“

Dar nu cîntam. Încercam doar să nu-l privesc pe nici unul dintre ei; luam pozele cele mai independente cu putinţă şi aşteptam nerăbdător să vorbească ei primii cu mine. Dar, din păcate, nu-mi vorbeau. Şi ce mult aş fi vrut să mă împac cu ei în momentul acela! Ceasul bătu opt, în sfîrşit, nouă. Ei trecură de la masă pe canapea. Duseră acolo şi vinul. Zverkov se întinse pe canapea, punîndu-şi un picior pe masa rotundă. Făcuse într-adevăr cinste cu trei sticle. Fireşte, pe mine nu m-a invitat. Se aşezară cu toţi pe canapea, împrejurul lui. Îl ascultau aproape cu evlavie. Se vedea că îl iubeau. „Pentru ce? Pentru ce?“ mă întrebam în sinea mea. Din cînd în cînd punea pe ei stăpînire cîte un val de euforie beţivă şi se sărutau. Vorbeau despre Caucaz, despre ce înseamnă adevărata pasiune, despre galbik9, despre slujbele bănoase, despre veniturile husarului Podharjevski, pe care nici unul nu-l cunoştea personal, şi se bucurau că are venituri atît de mari; despre neobişnuita frumuseţe şi graţie a contesei D., pe care, de asemenea, nici unul n-o văzuse vreodată; în sfîrşit, ajunseră să susţină că Shakespeare e nemuritor.

Zîmbeam cu dispreţ şi mă plimbam prin cealaltă jumătate a încăperii, de-a lungul peretelui opus canapelei, de la masă la sobă şi înapoi. Ţineam morţiş să le arăt că mă pot lipsi de conversaţia lor; totuşi, tropăiam în ciuda lor şi bocăneam cu tocurile de la cizme. Dar totul era în zadar. Dumnealor nici nu mă luau în seamă. Am avut răbdarea să mă plimb aşa, prin faţa lor, de la ora opt pînă la ora unsprezece, pe acelaşi traseu: de la masă la sobă şi înapoi, de la sobă la masă. „Mă plimb pentru că aşa am chef şi nimeni nu-mi poate interzice.“ Servitorul care intra mereu în încăpere s-a oprit de cîteva ori, uitîndu-se lung la mine; din pricina deselor întoarceri, ameţisem; din cînd în cînd mi se părea că delirez. În decursul acestor trei ore mă trecuseră trei rînduri succesive de sudori şi tot de trei ori mă uscasem. Din cînd în cînd, cu o durere profundă şi înveninată, îmi fulgera inima gîndul că vor trece zece ani, douăzeci de ani, patruzeci de ani şi eu, totuşi, chiar şi după patruzeci de ani, îmi voi aminti cu dezgust şi umilinţă aceste minute, care erau cele mai abjecte, mai ridicole şi mai îngrozitoare din viaţa mea. Era imposibil să mă înjosesc într-un mod mai nemernic şi mai de bunăvoie, înţelegeam foarte bine acest lucru, însă continuam să circul de la masă la sobă şi înapoi. „Ah, numai dacă aţi şti de ce sentimente şi gînduri sînt eu capabil şi cît sînt de cultivat!“ mă gîndeam în anumite momente, adresîndu-mă mintal spre canapeaua pe care şedeau duşmanii mei. Însă duşmanii mei se comportau ca şi cum nici nu m-aş fi aflat în încăpere. O dată, o singură dată s-au răsucit spre mine, tocmai în momentul în care Zverkov a adus vorba despre Shakespeare şi eu, subit, am izbucnit într-un hohot dispreţuitor de rîs. Am pufnit atît de ipocrit şi de mîrşav, încît şi-au întrerupt discuţia toţi deodată şi, tăcuţi, s-au uitat lung la mine vreo două minute, serioşi, fără să rîdă, urmărind cum eu umblu de-a lungul peretelui, de la masă la sobă şi nu le dau nici o atenţie. Dar nu s-a întîmplat nimic: n-au intrat în vorbă cu mine şi peste două minute mă lăsară iarăşi în plata Domnului. Bătu ora unsprezece.

— Domnilor, strigă Zverkov, ridicîndu-se de pe canapea, acum mergem toţi acolo!

— Evident, evident! ziseră şi ceilalţi.

M-am răsucit brusc spre Zverkov. Eram atît de frînt, de zdrobit, încît îmi venea să mă înjunghii, numai s-o sfîrşesc odată! Eram cuprins de febră; părul ud de transpiraţia care se uscase îmi rămăsese lipit de tîmple.

— Zverkov, te rog să mă ierţi! i-am spus eu cu voce tăioasă şi fermă. Ferficikin, şi dumneata să mă ierţi, iertaţi-mă toţi cei care sînteţi de faţă, pe toţi v-am jignit!

— Aha! Nu-ţi convine duelul! şuieră cu venin Ferficikin.

Am simţit un junghi în inimă.

— Nu, nu de duel mi-e frică, Ferficikin! Sînt gata să mă duelez cu dumneata chiar mîine, dar după ce ne împăcăm. Chiar insist s-o facem şi nu mă poţi refuza. Vreau să-ţi dovedesc că nu mă tem de duel. Dumneata o să tragi primul, iar eu o să-mi descarc pistolul în aer.

— Se ţine de poante! observă Simonov.

— S-a ţicnit, asta-i! îşi dădu cu părerea Trudoliubov.

— Lasă-mă odată să trec, mi te-ai proţăpit în drum!… Ce mai vrei? îmi răspunse cu dispreţ Zverkov. Toţi erau roşii la faţă de băutură; ochii le sticleau.

— Vreau să fim prieteni, Zverkov, te-am jignit, dar…

— M-ai jignit! Dumneata! Pe mi-ine?! Află, stimate domn, că niciodată şi în nici un fel de împrejurări, dumneata nu mă poţi jigni pe mine!

— Şi ajungă-ţi, dă-te la o parte! îl susţinu Trudoliubov. Să mergem!

— Olimpia e a mea, domnilor, să fim înţeleşi! strigă Zverkov.

— Nu-ţi contestăm dreptul! îi răspunseră ceilalţi, rîzînd.

Rămăsesem făcut de ocară. Ceata ieşi din separeu cu mare gălăgie, Trudoliubov începu un cîntec stupid. Simonov mai zăbovi o clipă ca să dea bacşiş servitorilor. Subit, l-am abordat.

— Simonov, dă-mi şase ruble! am spus eu, hotărît şi disperat.

El mă privi peste măsură de mirat, cu o căutătură imbecilă. Era şi el beat.

— Ce, şi acolo vrei să vii cu noi?

— Da!

— N-am bani! mi-o trînti el, zîmbi cu dispreţ şi dădu să iasă din încăpere.

— Simonov, am văzut că ai bani! De ce mă refuzi? Crezi că-s ticălos? Să nu cumva să mă refuzi: dacă ai şti, dacă ai şti pentru ce ţi-i cer! De asta depinde totul, întreg viitorul, planurile mele…

Simonov scoase banii şi mai că nu mi-i aruncă.

— Ia-i, dacă chiar nu mai ştii ce-i ruşinea! spuse el şi fugi ca să-i ajungă din urmă pe ceilalţi.

Am rămas singur pentru un moment. Dezordine, resturi de mîncare, un pahar spart pe duşumea, pete de vin vărsat, mucuri de ţigări, mahmureală şi delir în creier, tristeţi chinuitoare în inimă şi, în sfîrşit, lacheul care văzuse şi auzise tot, şi acum, curios, mă privea drept în ochi…

— Acolo! am strigat eu. „Sau vor îngenunchea cu toţii, îmbrăţişîndu-mi picioarele şi cerşindu-mi prietenia sau… sau îi voi trage o scatoalcă lui Zverkov!“

V

— Deci, iată, în sfîrşit, ciocnirea cu realitatea, bîiguiam eu, coborînd valvîrtej scările. Acum, de bună seamă, nu mai e vorba de Papa, care părăseşte Roma şi pleacă în Brazilia; acum, de bună seamă, nu mai e vorba de balul de pe malul lacului Como!

„Eşti un ticălos, m-a fulgerat un gînd, dacă-ţi rîzi acum de asta!“

— Fie! am strigat, răspunzîndu-mi mie însumi. Dar de-acum s-a zis cu asta!

Ceilalţi dispăruseră; dar era totuna; ştiam încotro o luaseră.

La scară stătea o trăsură singuratică, de noapte, cu birjarul îmbrăcat într-un suman de dimie, albit tot de fulgii apoşi ai lapoviţei, care continua să cearnă şi părea chiar caldă. Noaptea era ceţoasă şi înăbuşitoare. Căluţul mărunţel, flocos, bălţat era şi el troienit de zăpadă şi tuşea; asta mi-o amintesc foarte bine. M-am repezit spre sania aceea ordinară, dar, de îndată ce mi-am pus piciorul ca să urc, amintirea felului în care Simonov îmi dăduse cele şase ruble m-a cosit şi, ca un sac, m-am prăbuşit în sanie.

— Nu! Am încă multe de făcut ca să-mi recapăt demnitatea! am strigat eu. Dar o să mi-o recapăt sau o să pier pe loc chiar în noaptea asta. Dă-i drumul!

Am pornit din loc. În capul meu se dezlănţui un adevărat vîrtej.

„N-or să cadă în genunchi ca să-mi cerşească prietenia. Ăsta-i un miraj, un miraj trivial, dezgustător, romantic şi fantastic; e acelaşi bal de pe malul lacului Como. Şi de aceea sînt obligat să-i plesnesc lui Zverkov o scatoalcă! Sînt obligat să-l plesnesc. Prin urmare, e clar: zbor acum ca să-i cîrpesc o scatoalcă.“

— Mînă!

Birjarul smuci hăţurile.

„De cum intru, îl cîrpesc. Oare va fi nevoie, înainte de scatoalcă, să-i spun cîteva vorbe drept introducere? Nu. Intru şi îl plesnesc. Toţi vor şedea în salon pe scaune, iar el se va lăfăi pe canapea alături de Olimpia. Afurisita de Olimpia! Mi-a rîs odată în nas şi m-a refuzat. O s-o înşfac pe Olimpia de păr, iar pe Zverkov de urechi! Nu, e mai bine să-l înhaţ de-o ureche şi, răsucindu-i urechea, să-l plimb prin toată camera. Poate că ceilalţi or să sară la bătaie şi or să-mi dea brînci afară. Chiar cu siguranţă aşa se va întîmpla. N-au decît! Totuşi, pentru prima oară, i-am cîrpit cuiva o scatoalcă; iniţiativa mi-a aparţinut; iar după legile onoarei asta-i totul, el va fi deja stigmatizat şi cu bătaia n-o să-şi poată spăla onoarea ştirbită de scatoalca mea; doar prin duel o va putea face. Va fi obligat să accepte duelul. Şi fie, n-au decît să mă bată. N-au decît, nemernicii! Cel mai tare o să mă snopească Trudoliubov: e foarte puternic; Ferficikin o să sară dintr-o parte şi, cu siguranţă, o să mă înşface de păr. Dar n-are decît! Ştiu ce mă aşteaptă. Căpăţînile lor de berbeci vor fi nevoite, în sfîrşit, să simtă în toate astea gustul tragicului! Cînd mă vor tîrî spre uşă, le voi striga că, de fapt, ei nu fac nici cît degetul meu cel mic.“

— Mînă, birjar, mînă!

Acesta chiar tresări, pocnind din bici. Într-adevăr, strigătul meu fusese tare sălbatic.

„În zori ne duelăm, asta-i sigur. Cu departamentul am terminat-o. Mai înainte, în loc de departament, Ferficikin a spus leprartament. Dar de unde să iau pistoalele? Fleacuri! Cer să mi se dea leafa cu anticipaţie şi cumpăr. Dar praful de puşcă, dar gloanţele? Asta-i treaba secundantului. Şi cum s-apuc să le fac pe toate astea pînă-n zori? Şi unde am să-mi găsesc un secundant? Ştiu doar că n-am pe nimeni cunoscut… Fleacuri! strigai eu, întărîtîndu-mă şi mai tare. Fleacuri! Primul om întîlnit pe stradă, dacă-l abordez, e obligat să-mi fie secundant, aşa cum e obligat să-l scoată din apă pe unul care se îneacă. Trebuie să fie admise cazurile cele mai excentrice. Chiar şi dacă pe directorul meu l-aş solicita mîine să-mi fie secundant, pînă şi el – măcar din cavalerism – ar trebui să accepte şi să păstreze secretul! Anton Antonîci…“

Problema e că, în chiar clipa aceea, mai clar şi mai limpede decît oricine pe lume, eu însumi îmi dădeam seama de josnica absurditate a ipotezelor mele şi de întreg reversul medaliei, însă…

— Mînă, birjar, mînă, potlogarule, mînă!

— Of, boierule! zise omul de la coada calului.

Deodată mă luă cu frig.

„Oare n-ar fi mai bine… n-ar fi oare mai bine… să mă duc chiar acum acasă? O, Dumnezeule! De ce, de ce m-am agăţat ieri de ideea dineului? Dar nu, e imposibil! Cum rămîne cu plimbarea de trei ore de la masă pînă la sobă? Nu, ei, ei şi nimeni altcineva trebuie să-mi dea socoteală pentru plimbarea asta! Trebuie să spele această ruşine!“

— Mînă!

„Şi dacă or să mă ducă la secţia de poliţie? N-or să aibă curaj. S-ar teme de scandal. Dar ce-ar fi dacă, din dispreţ, Zverkov va refuza duelul? Asta aşa va fi cu siguranţă; dar atunci o să le demonstrez eu… În cazul ăsta, o să dau buzna în curtea poştei cînd va fi mîine gata de plecare, o să-l înşfac de picior, o să-i smulg mantaua de pe el cînd va urca în diligenţă. O să-mi înfig dinţii în mîna lui, o să-l muşc. «Uitaţi-vă, oameni buni, în ce hal poate fi adus un om disperat!» N-are decît să mă lovească în cap, iar ceilalţi din spate. O să strig ca să mă audă toată lumea: «Uitaţi-vă, oameni buni, căţelandrul ăsta pleacă la sedus tinere cerkeze avînd scuipatul meu pe bot!»“

Desigur, după asta se va sfîrşi cu toate! Departamentul va dispărea de pe faţa pămîntului. Voi fi arestat, judecat, dat afară din slujbă, băgat la închisoare, trimis în Siberia cu domiciliu forţat. Puţin îmi pasă! Peste cincisprezece ani voi veni la el în zdrenţe ca un cerşetor, după ce voi fi eliberat din închisoare. Îl voi găsi undeva, într-un oraş reşedinţă de gubernie. Va fi căsătorit şi fericit. Va avea o fată mărişoară… Îi voi spune: „Uită-te la mine, bestie! Uită-te la obrajii mei scofîlciţi, la zdrenţele astea! Am pierdut totul: cariera, fericirea, arta, ştiinţa, femeia iubită, şi totul din pricina ta. Uite pistoalele. Am venit să-mi descarc pistolul şi… şi te iert“. În clipa aceea aş trage în aer şi m-aş face nevăzut.

Era cît pe ce să-mi dea lacrimile, deşi ştiam cu certitudine chiar în momentul acela că totul este din Silvio10 şi din Mascarada lui Lermontov. Şi deodată mi se făcu îngrozitor de ruşine, atît de ruşine, încît am oprit birja, am coborît din sanie şi m-am proţăpit în ninsoare, pe mijlocul străzii. Birjarul mă privea uimit şi ofta.

Ce era de făcut? Nici acolo nu mă puteam duce, pentru că ar fi ieşit o aiureală; nici nu puteam lăsa aşa lucrurile, pentru că şi din asta ar fi ieşit… „Doamne! Cum să las totul baltă! Mai ales după asemenea jignire! Nu! exclamai eu, sărind iarăşi în sanie. E o predestinare, o fatalitate!“

— Mînă, mînă într-acolo!

Şi, nerăbdător, l-am pocnit pe birjar cu pumnul în ceafă.

— Ce te-a apucat, de ce dai în mine? strigă ţărănuşul, şfichiuindu-şi, totuşi, mîrţoaga, încît aceasta începu să zvîrle din copitele dinapoi.

Lapoviţa îşi prăvălea din cer fulgii mari; m-am descoperit, nu-mi păsa de ea. Uitasem totul, fiindcă mă hotărîsem definitiv să-i cîrpesc scatoalca şi simţeam cu groază că negreşit acum, acum se va întîmpla şi că incidentul nu mai poate fi oprit de nici o putere din lume. Felinare singuratice licăreau posomorîte prin pîcla lapoviţei, ca nişte făclii la o înmormîntare. Zăpada mi se băga sub manta, sub redingotă, sub cravată şi se topea acolo; nu trăgeam husa: oricum, şi fără asta, totul era pierdut! În sfîrşit, am ajuns. Parcă neştiind ce fac, am sărit din sanie, am urcat scările în fugă şi am început să bat în uşă cu pumnii şi picioarele. Mai ales picioarele îmi erau grozav de slăbite, din genunchi. Mi s-a deschis repede, ca şi cum s-ar fi ştiut că trebuie să vin. (Într-adevăr, Simonov anunţase că e posibil să mai vină unul, iar aici trebuia să fii anunţat şi, în general, să ţii cont de toate măsurile de precauţie. Era unul din „magazinele de modă“ de pe atunci, care au fost demult exterminate de poliţie. Ziua era într-adevăr un magazin; iar seara, cei care aveau recomandaţie puteau veni în vizită.) Cu paşi repezi, am traversat prăvălia întunecoasă, intrînd în salonul pe care îl ştiam, unde nu ardea decît o lumînare, şi m-am oprit nedumerit: nu era nimeni.

— Unde-s ceilalţi? am întrebat la noroc.

Însă ei, desigur, apucaseră să plece pe la casele lor…

Dinaintea mea stătea o persoană, zîmbind prosteşte, chiar patroana, care mă cunoştea măcar cît de cît. Peste un minut s-a deschis o uşă şi a mai intrat o persoană.

Fără să le acord nici o atenţie, umblam prin cameră şi, pare-mi-se, vorbeam singur. Eram parcă salvat de la moarte şi presimţeam acest lucru, cu bucurie, din toată fiinţa mea: i-aş fi cîrpit scatoalca, negreşit i-aş fi cîrpit-o! Dar acum ei nu mai sînt aici şi… totul a dispărut, totul s-a schimbat!… Mă uitam împrejur. Încă nu-mi puteam da seama de situaţie. Maşinal am privit-o pe fata de-abia intrată: dinaintea ochilor îmi licări o faţă proaspătă, tînără, puţin cam palidă, cu sprîncene drepte şi negre, cu o privire serioasă şi întrucîtva mirată. Asta mi-a plăcut imediat; aş fi urît-o dacă mi-ar fi zîmbit. Am început s-o examinez mai atent şi parcă cu efort: gîndurile încă nu mi se adunaseră la un loc. Ceva ingenuu şi blînd era întipărit pe acest chip, dar cumva bizar de serios. Sînt sigur că, prin asta, avea de pierdut aici şi dintre proştii aceia n-o remarcase nimeni. De altminteri, n-aş fi putut spune că-i o frumuseţe, deşi era înaltă, voinică, bine făcută. Îmbrăcămintea îi era extrem de simplă. Ceva mîrşav îmi dădu ghes: m-am dus direct spre ea…

M-am privit întîmplător în oglindă. Faţa mea răvăşită mi se păru teribil de respingătoare: palidă, rea, abjectă, cu părul vîlvoi. „N-are decît, mă bucur, mi-am zis, chiar mă bucur că o să mă găsească dezgustător; asta îmi face plăcere…“

VI

…Undeva, dincolo de peretele subţire, începu să hîrîie un ornic, de parcă l-ar fi strivit, l-ar fi sugrumat cineva. După un hîrîit nefiresc de lung, urmară nişte bătăi subţirele, nesuferite şi, nu ştiu cum, neaşteptat de repezi – ca şi cum, deodată, i-ar fi luat-o cineva înainte. Era ora două. M-am dezmeticit, cu toate că nu dormisem, ci doar zăcusem într-un fel de semiuitare de sine.

În camera îngustă, mică şi scundă, în care aproape tot spaţiul era ocupat de un şifonier uriaş, pe lîngă care erau aruncate la întîmplare cutii de carton, cîrpe şi tot felul de boarfe, era aproape întuneric de tot. Mucul de lumînare de pe masa din capătul celălalt al încăperii era aproape stins, pîlpîia doar din cînd în cînd. Peste cîteva minute urma să se lase o beznă desăvîrşită.

Nu mi-a luat mult timp ca să-mi vin în fire; dintr-o dată, fără eforturi, mi-au revenit toate în minte, de parcă stătuseră la pîndă ca să se repeadă iarăşi la mine. De fapt, în însăşi starea mea de uitare rămăsese permanent un fel de punct, ce nu voia nicidecum să mi se şteargă din memorie, împrejurul căruia se roteau visările mele somnoroase. Ciudat, însă: ceea ce mi se întîmplase în ziua aceea, acum, după ce mă trezisem, mi se părea de domeniul trecutului îndepărtat, de care mă descotorosisem cu totul, şi încă de mult.

Aburii beţiei îmi rămăseseră în creier. Parcă plutea ceva deasupra mea, mă atingea, mă aţîţa şi mă îngrijora. Tristeţea şi veninul fierbeau din nou, încercînd să iasă. Deodată, lîngă mine, am văzut doi ochi deschişi, care mă cercetau curioşi şi stăruitori. Privirea lor era de o indiferenţă rece, sumbră, parcă cu totul înstrăinată; era o privire grea.

Un gînd posac încolţi în creierul meu şi-mi trecu pe tot trupul cu un fel de senzaţie scîrboasă, ca atunci cînd intri într-o subterană igrasioasă şi mucedă. Era cumva nefiresc că tocmai acum cei doi ochi se apucaseră să mă cerceteze. Mi-am amintit şi că, în decurs de două ore, nu schimbasem nici o vorbă cu această fiinţă: mai înainte, asta chiar îmi plăcuse, nici eu nu ştiu de ce. Acum însă, ca un păianjen, mi-a apărut în faţa ochilor imaginea absurdă, dezgustătoare a desfrîului, care, fără dragoste, grosolan şi fără ruşine, începe de-a dreptul cu ceea ce încununează o iubire adevărată. Ne-am uitat mult timp unul la altul, dar ea nu-şi pleca ochii şi nu-şi schimba expresia privirii, încît, în cele din urmă, cine ştie de ce, m-am simţit înspăimîntat.

— Cum te cheamă? am întrebat sacadat, ca să termin mai repede.

— Liza, îmi spuse ea aproape în şoaptă, însă cumva duşmănos şi îşi feri ochii.

Am păstrat un moment de tăcere.

— Astăzi e o vreme… O lapoviţă… mizerie! am zis eu mai mult pentru sine, punîndu-mi posomorît mîna sub cap şi privind în tavan.

Ea nu-mi răspunse. Situaţia era urîtă.

— Eşti de-aici? am întrebat-o peste un minut, aproape cu năduf, răsucindu-mi puţin capul spre ea.

— Nu.

— De unde?

— Din Riga, zise ea fără chef.

— Nemţoaică?

— Rusoaică.

— Şi eşti de mult aici?

— Unde?

— În casa asta.

— De două săptămîni. Vorbea cu vocea din ce în ce mai întretăiată. Lumînarea se stinsese de tot; de-acum nu-i mai puteam desluşi trăsăturile feţei.

— Tată şi mamă ai?

— Da… nu… am.

— Unde-s?

— Acolo… la Riga.

— Cine-s?

— Aşa…

— Cum aşa? Cine-s, ce stare au?

— Tîrgoveţi.

— Pînă acum ai stat la dînşii?

— Da.

— Cîţi ani ai?

— Douăzeci.

— Şi de ce ai plecat de-acasă?

— Aşa.

Acest aşa însemna: lasă-mă-n pace, mi-e greaţă. Am tăcut amîndoi.

Dumnezeu ştie de ce nu plecam. Eu însumi mă simţeam tot mai îngreţoşat şi mai abătut. Imaginile întregii zile din ajun parcă de la sine, fără voia mea, începură să-mi revină haotic în minte. Brusc, mi-am amintit o scenă pe care o văzusem pe stradă, cînd, îngrijorat, mă grăbeam la slujbă.

— Astăzi, nişte oameni au scos un sicriu şi mai că nu l-au scăpat, am rostit eu dintr-o dată cu glas tare, aproape fără să vreau, neintenţionînd cîtuşi de puţin să deschid discuţia.

— Un sicriu?

— Da, pe Sennaia: l-au scos dintr-o pivniţă.

— Dintr-o pivniţă?

— Nu chiar din pivniţă, dintr-un subsol… ştii… de jos… dintr-o casă deocheată… Era o murdărie peste tot… Coji de seminţe, gunoaie… duhnea… oribil!

Tăcere.

— A fost o zi parşivă pentru înmormîntări! am început din nou, numai ca să nu tac.

— De ce să fie parşivă?

— Lapoviţă, zloată… (Am căscat.)

— Totuna-i, spuse ea deodată, după cîteva clipe de tăcere.

— Nu, e-o mizerie… (Am căscat din nou.) Groparii au înjurat cu siguranţă că-i uda lapoviţa. Iar în groapă precis că băltea apa.

— De ce să băltească apa în groapă? întrebă cu un fel de curiozitate, dar vorbind mai grosolan şi mai întretăiat decît pînă atunci. Brusc, începuse să mă întărîte.

— Cum să nu, apă, pe fund, de vreo şase degete. Aici, la Volkovo, nu-i chip să sapi vreo groapă uscată.

— De ce?

— Cum de ce? Locul e jilav. Peste tot e mlaştină. Morţii sînt îngropaţi în baltă. Am văzut cu ochii mei… de multe ori…

(Nu văzusem niciodată, nici la Volkovo nu fusesem, auzisem doar din povestirile altora.)

— Oare chiar ţi-e totuna dacă mori sau nu?

— De ce să mor? întrebă ea, parcă apărîndu-se.

— Cîndva tot o să mori la fel ca răposata de ieri. A fost tot… o domnişoară… A murit de oftică.

— Fata ar fi trebuit să moară la spital… (Asta o ştie, mi-am zis, şi n-a spus „domnişoară“, ci „fată“).

— Îi era datoare patroanei, am replicat eu, hazardîndu-mă tot mai mult în discuţie, şi a lucrat pentru ea aproape pînă la sfîrşit, cu toate că era bolnavă de oftică. Vorbeau pe-acolo birjarii şi soldaţii, povesteau istoria asta. Precis că erau foşti cunoscuţi de-ai ei. Rîdeau. Voiau să-i facă parastasul la o cîrciumă. (Şi aici am turnat multe minciuni.)

Tăcere, tăcere adîncă. Fata nici nu se clinti.

— Crezi că la spital e mai bine să mori?

— Nu-i totuna?… Şi de ce să mor? adăugă ea iritată.

— Nu acum; dar mai tîrziu?

— Şi mai tîrziu…

— Ba bine că nu! Uite, acum eşti tînără, frumoasă, proaspătă – ăsta ţi-e preţul. Însă dacă un an o să duci viaţa asta, o să te ofileşti…

— Peste un an?

— În orice caz, peste un an preţul o să-ţi fie mai mic, am continuat eu cu bucurie răutăcioasă. O să pleci de-aici, la mai rău, în altă casă. Peste încă un an, o să treci altundeva, tot la mai rău, iar peste şapte ani o să ajungi în pivniţa de pe Sennaia. Şi asta încă ar fi bine. Dar ghinionul tău ar fi dacă, pe lîngă asta, te-ar lovi vreo boală, să zicem că ţi s-ar şubrezi pieptul… din cauza vreunei răceli sau din altă pricină. Cînd duci o viaţă ca asta, bolile lasă urme. Te-nhaţă şi nu te mai scapă din gheare. Nu-i mare lucru să mori.

— Bine, o să mor, îmi răspunse ea duşmănos de-a dreptul şi se foi repede.

— Păi e păcat.

— De cine?

— De viaţă e păcat.

Tăcere.

— Ai avut un drăguţ?

— Ce-ţi foloseşte dumitale dacă-ţi spun?

— Doar nu te descos. Mie puţin îmi pasă. De ce te superi? Fireşte, se poate să fi avut şi tu necazurile tale. Ce mă priveşte pe mine? Atît doar că-mi pare rău.

— De cine?

— De tine îmi pare rău.

— N-are rost… şopti ea abia auzit şi iarăşi se foi.

Imediat m-am simţit şi mai înciudat. Cum! Vorbesc atît de blînd şi ea…

— Şi ce crezi? Eşti pe drumul cel bun?

— Nu cred nimic.

— Rău că nu crezi. Dezmeticeşte-te cît nu-i prea tîrziu. Şi încă nu-i prea tîrziu. Eşti încă tînără, arăţi bine; ai putea îndrăgi pe cineva, să te măriţi, să fii fericită…

— Nu toate femeile măritate sînt fericite, mi-o reteză ea cu acelaşi ton repezit, grosolan.

— Nu toate, fireşte, dar tot li-i mai bine decît aici. Incomparabil mai bine. Iar cînd iubeşti, poţi trăi şi fără fericire. Şi la necaz viaţa-i frumoasă, e bine să trăieşti pe lumea asta, oricum ţi-ar fi viaţa. Pe cînd aici n-ai parte decît de… duhoare. Ptiu!

M-am întors scîrbit cu spatele; deja nu mai eram rece, făcînd-o pe moralistul. Începeam să simt cu adevărat cele spuse şi mă înfierbîntasem. De-acum rîvneam să-mi expun ideile sacre, la care, gîndindu-mă, îmi storsesem creierii în ungherul meu. Deodată se aprinsese ceva în mine, „apăruse“ un scop.

— Nu te uita că sînt aici, nu judeca după mine. Poate am ajuns mai rău decît tine. De altfel, am intrat aici pentru că eram beat, m-am grăbit eu, totuşi, să mă justific. Pe deasupra, femeia nu trebuie să se ia după ce face bărbatul. E vorba de altceva; eu, chiar dacă mă scîrnăvesc şi mă murdăresc singur, măcar nu sînt sclavul nimănui; am venit, am plecat şi nu mai ştii de mine. Scutur murdăria şi-s iarăşi cel de dinainte. Pe cînd tu, de la bun început, eşti sclavă. Da, sclavă! Tu dai totul, toată libertatea ta. Şi pe urmă vei vrea să rupi aceste lanţuri, dar nu: or să se încolăcească şi mai strîns în jurul tău. Aşa-i afurisitul ăsta de lanţ. Îl ştiu eu. Altceva nici nu mai zic, că tot n-ai înţelege, dar ia spune-mi: nu-i aşa că i-ai ajuns datoare patroanei? Asta-i, vezi! am adăugat eu, deşi ea nu mi-a răspuns, ci mă asculta tăcută, încordîndu-şi întreaga fiinţă. Ăsta-i adevărul tău! N-o să scapi niciodată de datorii. Aşa se întîmplă întotdeauna. E ca şi cum ţi-ai vinde sufletul diavolului…

… Şi dacă vrei să ştii, eu… sînt, poate, la fel de nenorocit ca tine şi, dacă mă scufund în noroi, o fac tot de necaz. Doar mai beau oamenii cînd au necazuri; ei bine, şi eu tot din cauza necazului fac ce fac… Ia spune, ce lucru bun am făcut: eu şi cu tine ne-am… însoţit… mai adineaori şi tot timpul n-am lăsat să ne scape o vorbă, iar pe urmă, tu, ca o sălbatică, ai început să te uiţi la mine; iar eu – la tine. Asta înseamnă a face dragoste? Oare aşa ar trebui să se apropie un om de alt om? Asta-i curată necuviinţă, nimic mai mult!

— Da! mă susţinu ea tăios, în grabă.

Chiar m-a mirat repeziciunea acestui da. Deci, poate, şi ea avea în cap acelaşi gînd, cînd se uita la mine? Deci, şi ea e capabilă de unele gînduri?… „Drace, e interesant, avem afinităţi, mi-am zis eu, gata-gata să-mi frec mîinile de bucurie. De altfel, cum să nu dai gata un suflet atît de tînăr?…“

Cel mai mult mă atrăgea jocul.

Ea îşi întoarse capul lîngă mine şi, după cum mi se păru în întuneric, şi-l sprijini cu o mînă. Poate că se uita la mine. Îmi părea rău că nu-i puteam desluşi ochii. Îi auzeam respiraţia adîncă.

— De ce ai venit aici? am început cu un ton oarecum autoritar.

— Aşa…

— Păi e atît de bine să trăieşti în casa părintească! E cald, nu-ţi cere nimeni socoteală; e cuibul tău.

— Şi dacă-i mai rău decît aici?

„Tonul trebuie să-l nimeresc, m-a fulgerat un gînd. Cu sentimentalismul cred că nu se poate face mare lucru.“

De altfel, n-a fost decît o fulgerare. Jur că într-adevăr soarta fetei începuse să mă intereseze. Pe deasupra, eram relaxat şi bine dispus. Se ştie doar că potlogăria face lesne casă bună cu sentimentalismul.

— Cine vorbeşte! m-am grăbit eu să răspund. Totul e posibil. Uite, sînt sigur că te-a supărat careva şi că mai degrabă alţii sînt vinovaţi faţă de tine decît tu faţă de ei. Istoria ta nu ţi-o ştiu deloc, dar sînt sigur că o fată ca tine nu nimereşte aici de bunăvoie…

— Cum adică „o fată ca mine“? şopti ea de-abia auzit, însă eu am auzit-o.

„Drace, văd că o măgulesc. Urît din partea mea. Ba nu, poate că-i bine…“ Ea tăcea.

— Vezi tu, Liza, mă gîndesc la mine! Dacă aş fi avut o familie din copilărie, aş fi acum altfel decît sînt. Mă gîndesc des la asta. Căci, oricît de rău ar fi în familie, totuşi mama şi tata nu-ţi sînt duşmani, nu-ţi sînt străini. Ştii măcar că eşti la tine acasă. Eu am crescut fără familie; poate de-aceea am ajuns aşa… insensibil.

Am lăsat din nou o pauză.

„Cred că n-o să înţeleagă, îmi ziceam, de fapt, ar fi şi ridicul: doar îi fac morală!“

— Dacă aş fi tată şi aş avea o fiică, mi se pare că aş iubi-o mai mult decît pe băieţi, zău aşa, am început pe ocolite, ca şi cum n-aş fi avut nici cea mai mică intenţie s-o distrez. Recunosc că roşisem.

— Asta de ce?

Aha, deci mă ascultă!

— Aşa. Nu ştiu, Liza. Vezi tu: am cunoscut un tată, care era un om aspru, dar în faţa fiică-sii stătea în genunchi, îi săruta mîinile şi picioarele, o sorbea din ochi, zău aşa. Ea dansează la o serată, iar el stă cinci ore în picioare, fără să se mişte din loc, n-o slăbeşte din ochi. Era nebun după ea; asta o înţeleg. Ea noaptea oboseşte şi adoarme, iar el se trezeşte şi se duce s-o sărute în somn şi să-i facă cruce. Umblă într-un gheroc jerpelit, e zgîrcit cu toţi, iar ei îi cumpără de toate cu ultimii bani, îi face daruri scumpe şi se bucură dacă i-a plăcut cadoul. Întotdeauna tatăl ţine mai mult la fiice decît la mama lor. Tare bine o mai duce cîte o fată acasă la ea! Cît despre mine, cred că, dacă aş avea o fată, nici n-aş mărita-o.

— Cum aşa? întrebă ea cu o umbră de rîs în voce.

— Aş fi gelos, zău. Cum, să-l sărute pe altul? Să-l iubească pe-un străin mai mult decît pe taică-său? Mi-ar fi greu să-mi imaginez aşa ceva. Fireşte, astea-s prostii; fireşte, în cele din urmă, oricui îi vin minţile la cap. Dar eu, pare-mi-se, înainte de a o mărita, aş înnebuni de îngrijorare: pe toţi peţitorii i-aş respinge. Şi totuşi, aş sfîrşi prin a mărita-o cu cel pe care ea îl iubeşte. Ştii doar că acela pe care fata îl îndrăgeşte i se pare tatălui cel mai rău dintre toţi. Asta aşa-i. Din cauza asta mult rău îşi fac unele familii.

— Mulţi ar fi bucuroşi să-şi vîndă fiica, nu s-o mărite cu cinste! spuse ea dintr-o dată.

Aha, asta era!

— Asta se întîmplă, Liza, în familii blestemate, care nu ştiu nici de Dumnezeu, nici de dragoste, am urmat eu cu însufleţire. Şi unde dragoste nu e, nici judecată nu e. Există asemenea familii, e adevărat, dar nu despre ele vorbesc. Cred că în familia ta n-ai avut parte de bine, dacă spui asta. Poate că eşti cu adevărat nefericită. Hm… Toate astea se întîmplă mai cu seamă din cauza sărăciei.

— Adică la boieri o fi mai bine? Oamenii cinstiţi trăiesc frumos şi în sărăcie.

— Hm… da. Se poate. Încă ceva, Liza: omului îi place să-şi cîntărească numai amărăciunea, iar fericirea nu şi-o cîntăreşte. Însă, dacă ar socoti-o cum trebuie, ar vedea că fericire există destulă pentru fiecare. Da, e bine într-o familie în care toate merg ca pe roate, dacă Dumnezeu o binecuvîntează, dacă soţul e un om cumsecade, care te iubeşte, te alintă şi stă lîngă tine! Cîteodată e bine chiar şi cînd o duci cu chiu, cu vai, de fapt, unde nu există necazuri? Poate, dacă o să te măriţi, o să-ţi dai seama singură. În schimb, de pildă, dacă am lua măcar prima perioadă de măritiş, cu cel pe care-l iubeşti; ah, de cîtă, de cîtă fericire ai parte cîteodată, chiar clipă de clipă! În primele luni chiar certurile dintre tine şi soţ se sfîrşesc frumos. Unele neveste, cu cît îşi iubesc mai mult bărbatul, cu atît mai mult caută ceartă. E adevărat, am cunoscut una: „Aşa, te iubesc, zice, şi te chinuiesc aşa de mult din dragoste, simte şi tu asta!“ Ştii tu că din dragoste poţi să-l chinuieşti pe-un om cu bună ştiinţă? Cel mai des o fac femeile. Şi îşi zice în sinea ei: „În schimb aşa o să-l iubesc pe urmă, aşa o să-l mîngîi, încît nu-i păcat să-l chinuiesc acum“. Toţi ai casei se bucură de fericirea voastră, şi viaţa-i frumoasă, veselă, paşnică, cinstită… Unele mai sînt şi geloase. Pleacă undeva bărbatul – am cunoscut una –, nu rabdă şi fuge în toiul nopţii să vadă dacă nu cumva e-n casa aceea, dacă nu cumva e cu femeia aceea. Asta-i deja rău. Ştie şi singură că-i rău, inima i se face cît un purice şi suferă, însă îl iubeşte; totul i se trage din dragoste. Şi ce bine e, după o ceartă, să te împaci, cînd îţi ceri tu însăţi iertare sau îl ierţi! Şi aşa li-e de bine la amîndoi, aşa de bine le cade deodată, ca şi cum s-ar fi întîlnit din nou, ca şi cum s-ar fi cununat a doua oară, ca şi cum dragostea s-ar fi înfiripat încă o dată. Şi nimeni, nimeni n-are voie să ştie ce se întîmplă între bărbat şi femeie, dacă ei se iubesc. Şi orice ceartă s-ar porni între dînşii, nici măcar pe mama vreunuia dintre ei nu trebuie s-o ia de judecător şi să-i povestească ceva despre celălalt. Ei singuri îşi sînt judecători. Dragostea e o taină dumnezeiască şi trebuie ferită de toţi ochii străini, orice s-ar întîmpla între cei doi. Aşa e mai sfîntă, mai bună. Aşa se stimează mai mult unul pe celălalt şi pe stimă multe se întemeiază. Şi dacă a existat dragostea, dacă s-au cununat din dragoste, de ce dragostea ar trece? Oare chiar nu poate fi păstrată? Rare sînt cazurile cînd nu poate fi păstrată. Şi dacă ai norocul de un soţ bun şi cinstit, cum să laşi dragostea să treacă? Ce-i drept, dragostea din primele luni de căsătorie trece, însă vine în urma ei altă dragoste, mai bună. Cei doi îşi contopesc inimile, toate treburile le orînduiesc împreună; n-au secrete unul faţă de altul. Şi, de cum apar copiii, pînă şi zilele cele mai grele par o fericire; numai să iubeşti şi să ai curaj. Aşa şi munca te înveseleşte, aşa îţi rupi cîteodată de la gură de dragul copiilor, dar o faci cu bucurie. Doar şi ei te vor iubi mai apoi pentru asta; deci, prin copii vei fi bogat mai tîrziu. Cresc copiii şi simţi că le eşti exemplu, că eşti un sprijin pentru ei; că vei muri, iar ei vor purta, toată viaţa, sentimentele şi gîndurile tale în sufletul lor aşa cum le-au primit de la tine, că vor fi după chipul şi asemănarea ta. Deci, asta-i o mare îndatorire. Cum să nu se apropie mai mult mama de tată şi tata de mamă? Se zice că, pasămite, e greu să ai copii? Cine zice? E o fericire divină! Îţi plac copiii mici, Liza? Mie îmi plac grozav de mult. Ştii tu – un băieţel rozaliu suge la pieptul tău, păi nu există bărbat pe lume căruia să nu i se topească inima de dragul soţiei lui, văzînd-o cum şade cu pruncul în braţe! Copilul e rozaliu, bucălat, se tolăneşte, se alintă; mînuţele şi picioruşele îi sînt dolofane, unghiile curate, mici, atît de mici, încît îţi vine să rîzi privindu-le, ochişorii îi tresaltă ca şi cum ar înţelege de-acum totul. Şi cînd suge, te strînge cu mînuţa de sîn, se joacă. Se apropie taică-su, copilul se desprinde de sîn, se arcuieşte pe spate din tot trupuşorul, se uită la taică-su, rîde, ca şi cum ar fi într-adevăr ceva foarte caraghios, şi iarăşi, iarăşi se apucă de supt. Sau, dacă-i ies cumva dinţii, muşcă din senin sînul maică-sii şi se uită la ea, pieziş, cu ochişorii lui: „Vezi, te-am muşcat!“ Păi nu-i în asta toată fericirea, cînd toţi trei, soţul, soţia şi copilul, sînt împreună? Pentru asemenea clipe multe pot fi iertate. Nu, Liza, mai întîi trebuie să înveţi singură cum să trăieşti şi-abia după aceea să dai vina pe alţii!

„Cu plăsmuiri, uite, cu plăsmuiri din astea trebuie să te ia omul! mi-am zis în sinea mea, deşi, zău, vorbisem cu înflăcărare. Brusc, am roşit. Şi dacă izbucneşte acum în rîs, în ce gaură să dispar?“ Această idee m-a înfuriat. Spre sfîrşitul discursului mă înfierbîntasem cu adevărat şi acum orgoliul meu parcă suferea. Tăcerea se prelungea. Îmi trecu prin gînd chiar s-o înghiontesc.

— Dumneata… începu ea brusc şi se opri.

Însă eu apucasem să înţeleg totul; în vocea ei tremura altă coardă, care nu mai era stridentă, grosolană şi duşmănoasă, ca adineaori, ci una catifelată şi ruşinoasă, atît de ruşinoasă, încît mie însumi mi s-a făcut ruşine faţă de ea, simţindu-mă vinovat.

— Ce? am întrebat eu cu gingaşă curiozitate.

— Păi dumneata…

— Ce?

— Dumneata… vorbeşti ca din carte, spuse ea şi din nou, în vocea ei, se făcu parcă simţită o umbră de ironie.

Această remarcă m-a înţepat dureros. Nu mă aşteptasem la aşa ceva.

Nu fusesem în stare să pricep că fata îşi luase ironia drept mască şi că era vorba de obişnuita ultimă stratagemă a oamenilor cu inima ruşinoasă şi neprihănită, cărora cineva, cu grosolănie şi insistenţă, li se vîră în suflet şi care, din mîndrie, nu cedează pînă în ultima clipă şi se tem să-ţi mărturisească sentimentul. Ar fi trebuit să-mi dau seama după sfiala cu care, treptat, îşi adoptase ironia înainte de a se hotărî s-o plaseze. Însă nu mi-am dat seama şi m-a cuprins ciuda.

„Stai puţin“, mi-am zis.

VII

— Nu, Liza, să nu crezi că-ţi vorbesc ca din carte, cînd şi mie mi-e scîrbă să repet ce-au spus alţii. De fapt, nu doar de ce-au spus alţii. Toate astea mi s-au trezit chiar acum în suflet… Oare, oare chiar ţie nu ţi-e scîrbă aici? Nu, pesemne că mare lucru-i obişnuinţa! Naiba ştie ce poate face obişnuinţa din om. Chiar crezi serios că n-o să îmbătrîneşti niciodată, că vei fi mereu frumoasă şi că patroana o să te ţină aici în vecii vecilor? Nu mai zic că şi aici viaţa-i o pacoste… De altminteri, uite ce-o să-ţi zic de asta, de viaţa pe care o duci acum: chiar dacă eşti tînără, drăguţă, frumoasă, cu suflet şi simţire, să ştii că, mai adineaori, cînd m-am trezit aici, imediat mi s-a făcut scîrbă că stau aici cu tine! Numai la beţie poate nimeri omul aici. Însă, dacă ai fi în alt loc, dacă ai trăi cum trăiesc oamenii cumsecade, poate că nu doar m-aş ţine după fusta ta, poate m-aş îndrăgosti de tine, poate m-aş bucura de o privire a ta, ca să nu mai zic de cuvinte; te-aş pîndi la poartă, aş îngenunchea în faţa ta; m-aş uita la tine ca la viitoarea mea mireasă, ba încă aş socoti că-mi faci o mare cinste. N-aş îndrăzni să gîndesc ceva urît despre tine. Pe cînd aici ştiu că n-am decît să fluier şi tu, vrei nu vrei, trebuie să vii după mine, adică nu mai ţin cont de voinţa ta, ci tu de a mea. Cel mai prăpădit ţăran, cînd se tocmeşte la lucru, nu se înrobeşte de tot şi ştie, totuşi, că are un soroc. Dar care-i sorocul tău? Ia gîndeşte-te: ce dai tu aici, ce înrobeşti? Sufletul, sufletul, asupra căruia n-ai nici o putere, ţi-l înrobeşti laolaltă cu trupul! Îţi dai dragostea ca să ţi-o batjocorească oricare beţiv. Dragostea! Păi dragostea e totul, e diamantul, e comoara oricărei fete! Doar, ca să merite dragostea asta, altul ar fi în stare să-şi dea sufletul, să meargă la moarte. Şi ce preţ are acum dragostea ta? Eşti cumpărată cu totul, pe de-a-ntregul şi n-are rost să-ţi mai cîştige cineva dragostea, cînd se poate şi fără dragoste. Nu înţelegi că nu poate exista batjocură mai mare pentru o fată? Am auzit că aveţi şi voi, proastele, o mîngîiere aici, că vi se permite să aveţi aici ibovnici. Păi asta nu-i decît o joacă, o înşelăciune, o bătaie de joc, şi voi credeţi. Ce zici, ibovnicul tău chiar te iubeşte cu adevărat? Nu cred. N-are cum să te iubească ştiind că la prima chemare trebuie să te duci la altul. Dacă se împacă cu aşa ceva, e un nemernic! Crezi că are vreun pic de respect pentru tine? Ce ai tu în comun cu el? Îşi rîde de tine şi te jecmăneşte – asta-i toată dragostea lui! Măcar bine că nu te bate. Dar poate te şi bate. Ia întreabă-l, dacă-l ai: o să se însoare cu tine? Păi o să-ţi rîdă în nas, dacă nu cumva o să te scuipe sau o să te ia la bătaie; şi cînd te gîndeşti că el însuşi nu face nici cît o ceapă degerată. Şi ia gîndeşte-te: la ce bun ţi-ai nenoroci aici toată viaţa? Pentru că ţi se dă cafea şi mîncare pe săturate? Ia spune: de ce ţi se dă mîncare? Alteia, uneia cinstite, i s-ar opri în gît asemenea dumicat, pentru că ştie de ce i se dă mîncare. Tu eşti aici datoare şi vei fi datoare şi trebuie să fii datoare pînă la cel din urmă sfîrşit, pînă cînd clienţii n-or să te mai vrea. Şi asta se va întîmpla curînd, nu-ţi pune nădejdea în tinereţe. Ştii că aici toate trec precum o diligenţă trasă de cai de poştă. Or să-ţi facă brînci de-aici. Şi n-or să-ţi facă brînci pur şi simplu, ci, cu mult înainte de asta, or să înceapă a-ţi căuta pricină, or să-nceapă să-ţi scoată ochii, or să-nceapă să te ocărască, ca şi cum nu tu i-ai dat patroanei toată sănătatea ta, ca şi cum nu tu ţi-ai fi nenorocit tinereţea şi sufletul pentru ea, fără să cîştigi nimic, ci parcă ai fi terminat-o, ai fi făcut-o să ajungă cerşetoare, ai fi jecmănit-o. Şi să nu te aştepţi la sprijin: celelalte prietene ale tale se vor repezi şi ele la tine ca să-i facă pe plac, pentru că aici toate sînt în sclavie, şi-au pierdut demult ruşinea şi mila. S-au ticăloşit şi, crede-mă, nu există pe lume nimic mai mîrşav, mai ticălos, mai jignitor decît ocările pe care ţi le vor arunca ele. Şi îţi vei cheltui totul aici în păcat, iar la douăzeci şi doi de ani o să arăţi ca de treizeci şi cinci şi bine-ar fi dacă măcar nu te-ai îmbolnăvi – roagă-te lui Dumnezeu pentru asta. De bună seamă, îţi zici acum că asta nu-i muncă, ci doar o petrecere! Păi muncă, ocnă mai grea ca asta nu este şi n-a fost niciodată pe pămînt. Şi nici un cuvînt, nici o jumătate de cuvînt n-o să îndrăzneşti să îngîni; cînd or să te alunge de aici, o să înţelegi cît eşti de vinovată. O să te muţi în alt loc, pe urmă în altul, după aceea o să te mai oploşeşti pe undeva şi în cele din urmă o să ajungi pe Sennaia. Iar acolo, printre altele, o să ai parte şi de bătăi; acolo, aşa ştiu oamenii să fie drăguţi; acolo clientul nici nu se pricepe să dezmierde fără bătaie. Nu crezi că acolo-i viaţa atît de parşivă? Du-te într-o zi şi poate o să vezi cu ochii tăi. Eu am văzut-o pe una acolo, de Anul Nou, în dreptul uşii. O îmbrînciseră afară fetele, în bătaie de joc, ca să îngheţe un pic pentru că se văita prea tare; zăvorîseră uşa pe dinăuntru. Pe la ora nouă dimineaţa era beată criţă, cu părul încîlcit, aproape goală, bătută măr. Pudrată, dar cu vînătăi la ochi; nasul şi dinţii îi sîngerau: o snopise un birjar. S-a aşezat biata de ea pe treptele de piatră, ţinînd în mînă un peşte sărat; urla, îşi văieta „soarta“ şi izbea peştele de trepte. Iar lîngă scară se adunaseră birjari şi soldaţi beţi care o zădărau. Nu crezi că vei ajunge şi tu într-un asemenea hal? Nici eu n-aş vrea să cred; dar n-ai cum să ştii, poate că acum zece, acum opt ani, fata aceea cu peştele sărat în mînă a venit aici de undeva proaspătă, ca un heruvim, neprihănită, curată; nu ştia ce-i răul, roşea la fiecare cuvînt. Poate era ca tine, mîndră, supărăcioasă, nu semăna cu altele, se uita de sus ca o regină şi ştia că mare fericire îl aşteaptă pe cel care o va îndrăgi şi îl va îndrăgi şi ea. Şi vezi cum a sfîrşit? Poate că tocmai în momentul cînd trîntea peştele sărat de treptele murdare, beată şi scărmănată, poate că tocmai atunci şi-a amintit de tot ce-a fost cîndva, de anii curaţi petrecuţi în casa părinţilor ei, cînd mergea la şcoală, iar fiul vecinilor o aştepta în drum, îi jura că o s-o iubească toată viaţa şi-o să-şi lege soarta de a ei, cum şi-au făgăduit unul altuia să se iubească veşnic şi să meargă la altar de îndată ce-or creşte mari! Nu, Liza, ar fi o fericire, un noroc pentru tine dacă oftica te-ar ucide de tînără printr-un ungher, la vreun subsol precum cel din care a ieşit fata de care ţi-am povestit. La spital, zici tu? Bine, or să te ducă, dar dacă patroana încă mai are nevoie de tine? Oftica nu-i ca tifosul. Avînd boala asta, omul speră pînă în ultima clipă şi spune că-i sănătos. Se înşală singur. Iar patroana profită. Fii pe pace, aşa-i: sufletul, adică, ţi l-ai vîndut, iar faţă de cel căruia îi datorezi bani n-o să îndrăzneşti să zici nici pîs. Şi cînd vei fi pe moarte, toţi or să te părăsească, toţi or să-ţi întoarcă spatele, pentru că ce folos să mai aibă de pe urma ta? Pe deasupra, or să înceapă să-ţi scoată ochii că ocupi locul degeaba, că nu mori mai repede. Cu mare anevoinţă or să-ţi dea o gură de apă, neapărat ocărîndu-te: „Cînd, cică, o să crapi odată, ticăloaso? Nu putem dormi din cauza gemetelor tale, clienţilor li se face silă“. Aşa-i; am auzit cu urechile mele asemenea cuvinte. Tu eşti gata să-ţi dai sufletul, iar ei te vîră în ungherul cel mai împuţit din subsol, unde-i întuneric şi igrasie; zăcînd singură acolo, la ce te gîndeşti? De îndată ce mori, te pregătesc de înmormîntare la iuţeală, cu mîini străine, cu bombăneli şi nerăbdare, nimeni n-o să te binecuvînteze, nimeni n-o să ofteze după tine, nu-şi vor dori decît să scape şi de grija asta. Or să-ţi cumpere un sicriu făcut de mîntuială, or să te ducă la groapă cum au dus-o azi pe nenorocita aceea şi pe urmă or să-ţi facă parastasul la cîrciumă. N-are a face că groapa-i plină cu noroi, că groparii sînt nişte lepădături, că lapoviţa se prăvăleşte valuri-valuri – doar n-o să-şi bată capul cu tine, nu-i aşa? „Coboar-o, Vaniuha; chiar că aşa-i e «soarta», şi-aici a pornit cu picioarele-n sus, că din alea a fost. Scurtează frînghia, pezevenchiule!“ „E bine şi-aşa.“ „Cum să fie bine? Uite că zace pe-o rînă. N-a fost şi ea om? Gata, astup-o.“ Nici să se certe prea mult din pricina ta n-or să aibă chef. Or să astupe cît pot de repede groapa cu lut vînăt şi-or să se ducă la cîrciumă… Ăsta va fi sfîrşitul amintirii tale pe pămînt; la mormintele altora vin copiii, taţii, soţii, iar tu n-o să ai parte nici de-o lacrimă, nici de-un oftat, nici de-o vorbă bună, nimeni din toată lumea asta n-o să vină vreodată la mormîntul tău; numele o să-ţi dispară de pe faţa pămîntului, ca şi cum n-ai fi trăit vreodată pe lume, ca şi cum nici măcar nu te-ai fi născut! Din noroi şi mlaştină, degeaba ai bocăni tu acolo, în capacul sicriului, cînd se scoală morţii: „Daţi-mi drumul, oameni buni, să trăiesc şi eu pe lume! Trăind, n-am avut parte de viaţă, viaţa mea a fost o cîrpă de care oamenii şi-au şters picioarele, mi-au băut-o într-o cîrciumă de pe Sennaia; daţi-mi drumul, oameni buni, să mai trăiesc o dată pe lume!…“

Mă apucase patosul pînă într-atît, încît simţeam că mi se pune un nod în gît şi… deodată m-am oprit, m-am ridicat speriat într-un cot şi, aplecîndu-mi temător capul, cu inima agitată, am început să trag cu urechea. Aveam motive să mă simt încurcat.

De mult presimţeam că-i răvăşisem sufletul şi îi zdrobisem inima şi, pe măsură ce mă convingeam de asta, doream tot mai mult să-mi ating ţelul cît mai repede şi cît mai în forţă. Jocul, jocul mă pasionase; la drept vorbind, nu doar jocul…

Ştiam că vorbesc dens, stereotip, chiar livresc, într-un cuvînt, nu mă pricepeam să vorbesc altfel decît „ca din carte“. Dar asta nu mă deranja; ştiam, doar, presimţeam că mă va înţelege şi că, poate, stilul livresc va fi de folos intenţiei mele. Dar acum, obţinînd efectul scontat, mă speriasem. Nu, niciodată, niciodată nu mai fusesem martorul unei asemenea disperări! Ea zăcea cu faţa înfundată în perna pe care o îmbrăţişase. Plînsul îi sfîşia pieptul. Tot trupul ei tînăr tremura, zguduit parcă de convulsii. Hohotele ei de plîns, înăbuşite în interior, clocoteau şi, brusc, răbufneau în afară, purtate de gemete şi ţipete. Atunci îşi afunda şi mai mult faţa în pernă: ţinea ca nimeni din casa asta, nici un suflet viu să nu afle de lacrimile şi chinurile ei. Muşca perna, şi-a muşcat şi mîna pînă la sînge (am văzut asta mai tîrziu), sau, înfigîndu-şi degetele în cosiţele ei încîlcite, încremenea de încordare, cu răsuflarea oprită şi dinţii încleştaţi. Am dat să încep a-i vorbi, s-o rog să se liniştească, dar am simţit că n-am curaj şi deodată, cuprins parcă de friguri, aproape îngrozit, pe pipăite, m-am pregătit iute de plecare. Era întuneric: oricît mă grăbeam, nu puteam termina repede cu îmbrăcatul. Bîjbîind, am dat dintr-o dată de o cutie de chibrituri şi de un sfeşnic, în care era înfiptă o lumînare neîncepută. De îndată ce lumina a împrăştiat bezna, Liza s-a ridicat brusc în capul oaselor cu faţa cumva schimonosită, cu un zîmbet pe jumătate smintit, privindu-mă cu un aer stupid. M-am aşezat lîngă ea şi i-am luat mîinile; ea s-a dezmeticit, s-a repezit la mine, a dat să mă îmbrăţişeze, dar n-a îndrăznit şi şi-a înclinat încet fruntea către mine.

— Liza, draga mea, degeaba ţi-am… iartă-mă… am dat eu să încep, dar ea mi-a strîns cu degetele atît de tare mîinile, încît mi-am dat seama că vorbele mele sînt nepotrivite şi am tăcut.

— Uite adresa mea, Liza, treci pe la mine.

— O să trec… şopti ea cu hotărîre, fără să-şi ridice capul.

— Atunci, eu plec, rămîi cu bine… la revedere.

M-am ridicat, a coborît şi ea din pat şi dintr-o dată a roşit, a tresărit, a luat o broboadă de pe scaun, şi-a aruncat-o pe umeri, strîngîndu-şi-o pînă sub bărbie. Făcînd toate astea, zîmbi iarăşi cumva dureros, roşi şi se uită ciudat la mine. Eram şi eu îndurerat; mă grăbeam să plec, să mă retrag.

— Stai puţin, spuse ea deodată, de-acum în vestibul, chiar în dreptul uşii; trăgîndu-mă de mîneca mantalei şi oprindu-mă, puse jos lumînarea şi fugi înapoi; probabil îşi amintise de ceva sau voia să aducă şi să-mi arate ceva. Fugind, se înroşise din nou, ochii îi străluceau, pe buze îi licărise un zîmbet – ce să fie? Am aşteptat-o fără să vreau; s-a întors după un minut, privindu-mă ca şi cum m-ar fi rugat s-o iert pentru nu ştiu ce. Acum nu mai avea faţa aceea, nu mai avea privirea ursuză, neîncrezătoare şi îndîrjită de adineaori. Ochii îi erau acum rugători, catifelaţi şi totodată încrezători, tandri, sfioşi. Aşa se uită copiii la persoanele pe care le iubesc foarte mult şi cărora le cer ceva. Avea ochii căprui, doi ochi minunaţi, vii, care se pricepeau să oglindească şi dragostea, şi ura posomorîtă.

Fără să-mi explice nimic – ca şi cum eu, precum nu ştiu ce fiinţă superioară, trebuia să ştiu totul fără explicaţii – mi-a întins o foaie de hîrtie. În clipa aceea faţa îi era plină de triumful cel mai naiv, cel mai copilăresc. Am despăturit hîrtia. Era o scrisoare primită de la un student medicinist sau cam aşa ceva, o declaraţie de dragoste foarte emfatică, cu înflorituri, dar extrem de respectuoasă. Nu-mi aduc aminte exact expresiile, dar ţin bine minte că de sub stilul pretenţios răzbătea un sentiment veritabil, imposibil de falsificat. După ce am terminat de citit, i-am întîlnit privirea fierbinte, curioasă şi copilăresc de nerăbdătoare, care mă fixa. Îşi pironise ochii pe faţa mea şi aştepta nerăbdătoare să vadă ce voi spune. În cîteva cuvinte, grăbită, dar parcă bucuroasă şi mîndră, mi-a explicat că fusese undeva la o serată dansantă, la o familie, în casa unor „oameni foarte, foarte cumsecade, familişti, care nu ştiu încă nimic, absolut nimic“, pentru că ea e încă nouă aici şi doar aşa… nu-i încă deloc hotărîtă să rămînă şi va pleca negreşit, de îndată ce-şi va plăti datoria… „Ei, acolo era studentul, toată seara a dansat, a vorbit cu ea şi au constatat că o cunoaşte de la Riga, încă de pe cînd erau copii, că se jucaseră împreună, numai că asta a fost demult – că îi cunoaşte şi pe părinţii ei, dar de asta el nu ştie şi nu bănuieşte nimic-nimic-nimic! Şi a doua zi după serată (acum trei zile), prin prietena care a însoţit-o acolo, i-a trimis scrisoarea… şi asta-i tot.“

După ce termină de povestit, îşi coborî parcă ruşinată ochii strălucitori.

Biata de ea, păstra scrisoarea ca pe un lucru de preţ şi dăduse fuga după singurul lucru de preţ, nedorind ca eu să plec înainte de a afla că şi pe ea o iubeşte cineva cinstit şi sincer, că şi cu ea vorbeşte respectuos cineva. Precis că scrisorii îi era hărăzit să zacă într-o casetă, fără urmări. Dar oricum, sînt sigur că toată viaţa ar fi păstrat scrisoarea ca pe un lucru de preţ, ca pe mîndria şi justificarea ei; şi iată, într-un asemenea moment, şi-a adus aminte de scrisoare şi mi-a adus-o, pentru a se mîndri naiv cu ea faţă de mine, ca să-mi fac o altă impresie despre ea şi s-o laud. N-am spus nimic, i-am strîns mîna şi am plecat. Nu puteam să nu plec… Tot drumul am mers pe jos, cu toate că lapoviţa continua să-şi cearnă fulgii mari, îndoiţi cu apă. Eram istovit, zdrobit, plin de nedumerire. Dar dedesubtul nedumeririi licărea de-acum adevărul. Un adevăr dezgustător!

VIII

De altminteri, n-am acceptat prea curînd să recunosc acest adevăr. Trezindu-mă dimineaţă după cîteva ore de somn adînc, de plumb, şi amintindu-mi imediat toată ziua din ajun, chiar m-am mirat de sentimentalismul meu faţă de Liza, „de toate ororile şi milele de ieri“. „Uite-aşa, te-apucă uneori cîte-o zdruncinare muierească de nervi, ptiu! mi-am zis. Şi de ce i-oi fi împins adresa mea? Dacă vine? De fapt, n-are decît să vină; nu-i nimic… Însă, pesemne, nu asta era acum prima şi cea mai importantă problemă: trebuia să mă grăbesc, cu orice preţ, să-mi salvez reputaţia în ochii lui Zverkov şi ai lui Simonov. Asta era grija mea cea mai de căpătîi. Şi luîndu-mă cu treburile, chiar am uitat de Liza în dimineaţa aceea.

Mai întîi şi mai întîi, trebuia să-i restitui imediat datoria lui Simonov. M-am decis să fac un pas disperat: să împrumut o mulţime de bani, cincisprezece ruble, de la Anton Antonîci. Ca un făcut, în dimineaţa aceea era extraordinar de bine dispus şi mi i-a dat pe loc, de la prima rugăminte. M-am bucurat atît de mult, încît semnînd chitanţa, cu o figură bravă, dezinvolt, i-am spus că ieri „am tras un chef cu nişte prieteni la Hôtel de Paris, ne-am luat adio de la un coleg, pot zice chiar prieten din copilărie, ştiţi, un mare petrecăreţ şi un răsfăţat, dar, desigur, de familie bună, cu avere însemnată, cu o carieră strălucită, ştiţi dumneavoastră de care; am întrecut măsura cu o juma’ de duzină şi…“ Şi nimic; toate astea le-am rostit foarte uşor, degajat şi cu satisfacţie.

Întorcîndu-mă acasă, i-am scris de îndată lui Simonov.

Şi acum mă apucă încîntarea, amintindu-mi tonul de veritabil gentleman al scrisorii, stilul ei amical şi sincer. Cu ingeniozitate şi nobleţe şi, mai ales, fără nici un cuvînt de prisos, am luat asupra mea toată vina. Mă justificam, „dacă mai am dreptul să mă justific“, prin faptul că, neobişnuit deloc cu băutura, m-am îmbătat de la primul pahar, pe care (pasămite) l-am băut înainte de venirea lor, cînd îi aşteptasem la Hôtel de Paris, între ora cinci şi şase. Scuzele mele i le prezentam mai ales lui Simonov; tot pe el îl rugam să le transmită şi celorlalţi scuzele mele, mai ales lui Zverkov, pe care, „îmi aduc aminte ca prin vis“, mi se pare că l-am jignit. Am adăugat că aş fi luat o birjă ca să trec pe la fiecare dintre ei, dar că mă doare capul şi, mai presus de toate, mi-e ruşine. Am rămas mulţumit mai cu seamă de „uşurinţa“, mai bine zis, dezinvoltura (de altfel, întru totul decentă) care îmi purta subit condeiul şi, mai bine decît orice argument, le dădea de înţeles că privesc destul de detaşat „toată porcăria de ieri“; totuşi, nu sînt cîtuşi de puţin omorît dintr-o lovitură, cum, probabil, vă închipuiţi, domnilor, ci dimpotrivă, văd lucrurile calm, aşa cum trebuie să le vadă un gentleman care se respectă. „Ce-a fost a fost, adică, am făcut-o şi gata.“

— Păi nu-i o cochetărie de marchiz? mă minunam eu, recitind misiva. Şi toate datorită faptului că sînt un om evoluat şi cult! În locul meu, alţii n-ar fi ştiut cum să se descîlcească, pe cînd eu m-am descurcat şi îmi fac iarăşi de cap, deoarece sînt „un om cult şi evoluat al timpului nostru“. La o adică, poate că ieri totul s-a întîmplat din pricina vinului. Hm… nu, nu din pricina vinului. N-am băut deloc votcă, de la cinci la şase, cît i-am aşteptat. L-am minţit pe Simonov; l-am minţit fără ruşine; de fapt, nici acum nu mi-e ruşine…

La urma urmei, mă doare-n cot! Principalul e că mi-am luat de-o grijă.

Am pus în plicul cu scrisoarea şase ruble, l-am lipit şi l-am înduplecat pe Apollon să i-l ducă lui Simonov. Aflînd că sînt bani în plic, Apollon a devenit ceva mai respectuos şi a acceptat să meargă. Spre seară am ieşit să mă plimb. După beţia de ieri, capul mă durea şi mi se învîrtea. Dar, pe măsură ce se lăsa seara, şi amurgul devenea tot mai întunecat, cu atît mai mult mi se schimbau şi mi se încîlceau impresiile şi, în urma lor, gîndurile. Ceva era pe moarte în interiorul meu, în adîncul inimii şi conştiinţei mele, însă nu voia să moară şi îmi provoca o tristeţe arzătoare. Cel mai adesea, mă înghesuiam pe străzile cele mai aglomerate, cu ateliere muncitoreşti: Meşceanskaia, Sadovaia, pe lîngă Parcul Iusupov. Îmi plăcea mai ales să mă plimb pe aceste străzi în amurg, cînd creştea forfota mulţimii de trecători, muncitori şi meseriaşi, care, avînd întipărită pe feţe o îngrijorare înrăită, se duceau pe la casele lor după munca de peste zi. Îmi plăceau tocmai pentru vînzoleala de două parale, tocmai prozaismul obraznic. De data asta viermuiala străzii doar mă irita şi mai mult. Nu izbuteam nicidecum s-o scot la capăt cu mine însumi. Ceva se ridica necontenit în sufletul meu, dureros şi nu voia să se potolească. Mîhnit de tot, m-am întors acasă. Parcă aş fi săvîrşit o fărădelege.

Mă chinuia permanent gîndul că va veni Liza. Ciudat mi se părea că, dintre toate întîmplările de ieri, amintirea ei mă chinuia cumva deosebit, fără legătură cu celelalte. Spre seară izbutisem să uit de toate celelalte, dădusem a lehamite din mînă şi încă mai eram pe deplin satisfăcut de scrisoarea pe care i-o trimisesem lui Simonov. Dar în privinţa ei, parcă nu mai eram mulţumit. Parcă numai gîndul la Liza mă chinuia. „Ce-ar fi dacă vine? mă întrebam întruna. Nu-i nimic, n-are decît să vină. Hm. Partea urîtă e că o să vadă, bunăoară, cum trăiesc. Ieri m-am înfăţişat dinaintea ei ca un… erou… iar acum, hm! De fapt, e-o porcărie că am ajuns în halul ăsta. Casa mi-e de-o mizerie lucie. Şi am avut curajul să merg ieri la dineu cu hainele astea! Ce să mai zic de canapeaua, de sub muşamaua căreia ies bucăţi de burete? Dar halatul, cu care nu mă pot acoperi! Ce zdrenţe… Şi ea o să vadă toate astea; şi pe Apollon o să-l vadă. Precis că măgarul o s-o jignească. O să-i caute nod în papură ca să-mi facă o bădărănie. Iar eu, se înţelege, după cum îmi e obiceiul, o să fiu laş, o să-ncep să umblu cu paşi mărunţi prin faţa ei, să mă înfăşor în pulpanele halatului, o să-ncep să zîmbesc, o să spun minciuni. Ptiu, mare porcărie! Şi încă nu asta-i marea porcărie! Nu, aici sînt lucruri mai grave, mai urîte, mai abjecte, da, mai abjecte! Şi iarăşi, iarăşi va trebui să-mi pun pe faţă masca asta necinstită, mincinoasă…“

Ajungînd la acest gînd, am explodat:

„De ce să fie necinstită? Care necinstită? Ieri am vorbit sincer. Mi-aduc aminte că şi-n sufletul meu era un sentiment adevărat. Am vrut să trezesc în ea sentimente nobile… şi, dacă a plîns puţin, asta-i bine, o să aibă un efect benefic…“

Totuşi nu reuşeam să mă liniştesc nicidecum.

Toată seara, după ce m-am întors acasă, cînd trecuse de-acum de ora nouă şi, conform calculelor mele, Liza nu mai putea veni, parcă o vedeam totuşi în faţa ochilor şi, mai cu seamă, mi-o aminteam într-una şi aceeaşi poziţie. Din toată ziua precedentă îmi revenea în minte cu deosebită claritate: atunci cînd am iluminat camera cu chibritul şi i-am văzut faţa palidă, schimonosită, cu privirea de muceniţă. Şi în clipa aceea, ce jalnic, ce nefiresc, ce strîmb era zîmbetul întipărit pe faţa ei! Însă pe-atunci încă nu ştiam că pînă şi peste cincisprezece ani mi-o voi închipui pe Liza tot aşa, cu zîmbetul acela jalnic, strîmb, inutil, pe care-l avusese în clipa aceea.

A doua zi eram de-acum gata să consider că toate sînt nişte inepţii, nervi care au luat-o razna şi, în primul rînd – o exagerare. Fusesem întotdeauna conştient de această coardă slabă a mea şi uneori mă temeam foarte tare de ea: „exagerez totul şi tocmai de asta calc pe alături“ îmi repetam în fiecare oră. Dar, de altfel, „de altfel, Liza va veni“ – iată refrenul cu care se încheiau toate reflecţiile mele de atunci. Eram atît de neliniştit, încît uneori simţeam că turbez. „Va veni! Va veni negreşit! exclamam eu, umblînd repede prin cameră. Poate nu astăzi, însă mîine va veni, mă va găsi pînă la urmă! Aşa-i afurisitul de romantism al tuturor acestor inimi curate! Ah, mîrşăvie, ah, perfidie, ah, mărginire a tuturor acestor «infecte suflete sentimentale»! Ei, cum să nu înţelegi, cum, adică, să nu înţelegi!…“ Dar aici mă opream, chiar foarte încurcat.

„Şi, mă gîndeam eu în treacăt, ce puţine, ah, ce puţine cuvinte mi-au trebuit, ce idilă de tot nimicul (şi încă o idilă prefăcută, livrescă, studiată) ca să întorc pe dos, la repezeală, un suflet omenesc. Mare lucru şi virginitatea, glia prielnică!“

Cîteodată îmi trecea prin minte să mă duc chiar eu la ea, „să-i povestesc tot“ şi s-o înduplec să nu vină. Dar în aceste momente, la acest gînd, se stîrnea în mine o furie atît de mare, încît, pare-mi-se, aş fi fost în stare s-o zdrobesc pe „blestemata“ de Liza, dacă s-ar fi nimerit prin preajmă, aş fi jignit-o, aş fi insultat-o, aş fi alungat-o, aş fi lovit-o!

Totuşi, trecură o zi, două, trei, ea nu mai venea, şi eu începusem să mă liniştesc. Mă învioram şi mă înseninam mai ales după ora nouă, uneori chiar începeam să visez şi încă destul de dulce. „Bunăoară, o salvez pe Liza tocmai prin faptul că mă vizitează şi eu îi vorbesc… O cultiv, o educ. În cele din urmă, observ că mă iubeşte, mă iubeşte cu patimă. Mă prefac a nu înţelege (de fapt, nu-mi dau seama de ce mă prefac; probabil, aşa, de frumuseţea gestului). În sfîrşit ea, tulburată cu totul, frumoasă, tremurînd şi plîngînd, se aruncă la picioarele mele şi-mi spune că sînt salvatorul ei, că mă iubeşte mai presus de orice pe lume. Mă arăt uimit, dar… «Liza, îi zic, chiar crezi că nu ţi-am remarcat dragostea? Am văzut, am ghicit totul, dar n-am îndrăznit să atentez primul la inima ta, pentru că aveam influenţă asupra ta şi m-am temut că tu, din recunoştinţă, îţi vei impune cu forţa să răspunzi iubirii mele, că îţi vei provoca silnic în suflet un sentiment pe care, poate, nu-l ai, lucru pe care eu nu l-am vrut pentru că ar fi… un despotism… N-ar fi fost delicat (ei bine, într-un cuvînt, o luam razna prin cine ştie ce subtilităţi europene, à la George Sand, inexplicabil de fine…) Dar acum, acum eşti a mea, eşti creaţia mea, eşti pură, superbă, eşti splendida mea soţie.»

Şi-n casa mea, cu fruntea sus

Tu intră liberă, stăpînă!11

Apoi începem să trăim omeneşte, călătorim în străinătate etc., etc. Într-un cuvînt, ajungeam să mi se facă mie însumi ruşine şi sfîrşeam prin a mă lua singur peste picior, scoţîndu-mi limba în oglindă.

„Păi nici n-o s-or lase pe «ticăloasă»! îmi ziceam. Pare-mi-se că patroana nu le prea dă voie să se plimbe, mai ales seara (nu ştiu de ce mi se părea că trebuia să vină neapărat seara, exact la ora şapte). De altfel, mi-a spus că încă nu s-a înrobit de tot, că are un statut special, aşa că, hm! La naiba, va veni, negreşit va veni!“

Bine măcar că între timp mă distrăgea Apollon cu mitocăniile lui. Mă făcea să-mi pierd şi ultima picătură de răbdare! Era ciuma mea, flagelul prăvălit de Providenţă asupra mea. Mă ciorovăiam mereu, de cîţiva ani, şi-l uram. Doamne, ce mult îl uram! Cred că n-am mai urît pe nimeni în viaţă aşa cum îl uram pe el, mai ales în anumite momente. Era un om în vîrstă, sobru, care se mai îndeletnicea şi cu croitoria. Nu ştiu de ce, însă, mă dispreţuia, întrecea chiar orice măsură cu dispreţul şi se uita la mine de sus, insuportabil de sus. De altfel, privea de sus pe oricine. Era de-ajuns să-i vezi ţeasta blondă, părul lins, moţul pe care şi-l înfoia pe frunte şi şi-l ungea cu untdelemn, gura cu buzele ţuguiate într-un triunghi, şi simţeai deja că ai dinaintea ta o fiinţă care nu se îndoia niciodată de sine. Era pedant în cel mai înalt grad, cel mai mare pedant din cîţi mi-a fost dat să întîlnesc pe lume; şi, pe deasupra, avea un amor propriu cum poate numai lui Alexandru Macedon i-ar fi stat bine. Era îndrăgostit de fiecare nasture al lui, de fiecare unghie, îndrăgostit cu adevărat, ceea ce se vedea din prima clipă! Se purta cu mine întru totul despotic, vorbea extrem de puţin cu mine şi, dacă se întîmpla să-mi arunce o privire, aceasta era fermă, maiestuos de înfumurată şi permanent batjocoritoare, ceea ce mă făcea cîteodată să turbez de furie. Slujba şi-o făcea cu aerul că-mi acordă cea mai mare favoare. De altminteri, nu făcea pentru mine aproape nimic şi nici măcar nu se socotea cîtuşi de puţin obligat să facă ceva. Nu mai încape nici o îndoială că mă socotea prostul proştilor din lumea asta şi dacă „mă ţinea pe lîngă el“, o făcea numai şi numai pentru că putea căpăta de la mine simbrie în fiecare lună. Era de acord „să nu facă nimic“ la mine pentru şapte ruble pe lună. Multe păcate mi se vor ierta pentru el. Uneori ajungeam să-l urăsc atît de tare, încît tremuram de furie numai văzînd cum păşeşte. Dar mai ales mă scîrbea vorbirea lui peltică. Avea limba un pic mai lungă decît trebuie sau cam aşa ceva şi, din această pricină, şuiera şi sîsîia mereu, lucru cu care, pare-mi-se, se mîndrea grozav, închipuindu-şi că-i conferea extrem de multă demnitate. Vorbea încet, măsurat, punîndu-şi mîinile la spate şi plecîndu-şi ochii în pămînt. Cel mai mult mă înfuria cînd, uneori, începea să citească Psaltirea, în cotlonul lui, despărţit de camera mea printr-un perete de scînduri. Multe lupte am avut de îndurat din pricina acestei lecturi. Însă lui îi plăcea grozav de mult să citească seara, cu voce scăzută şi monotonă, îngînată, ca şi cum s-ar fi aflat la căpătîul unui mort. Curios e că pînă la urmă aici a ajuns: acum se tocmeşte ca să citească Psaltirea pentru morţi şi, totodată, extermină şobolani şi face vacs. Dar pe-atunci nu-l puteam alunga, de parcă ar fi fost contopit chimic cu viaţa mea. Pe deasupra, nici în ruptul capului nu s-ar fi lăsat înduplecat să plece din casa mea. Mi-era imposibil să locuiesc în chambres garnies12, apartamentul era palatul meu, găoacea mea, carapacea mea, în care mă ascundeam de restul umanităţii, iar Apollon, naiba mai ştie de ce, mi se părea a aparţine acestui apartament, aşa că timp de şapte ani nu i-am putut face vînt.

Bunăoară, era imposibil să-l amîn cu plata simbriei măcar două-trei zile. Ar fi ieşit o istorie, de n-aş mai fi ştiut cum să mă descîlcesc din ea. Dar în zilele acelea eram atît de pornit împotriva tuturor, încît – nici eu nu ştiu de ce şi pentru ce – m-am hotărît să-l pedepsesc pe Apollon şi să-l mai amîn cu plata simbriei încă două săptămîni. Demult, de vreo doi ani, aveam de gînd s-o fac, numai ca să-i demonstrez că nu trebuie să-ndrăznească s-o facă pe grozavul cu mine şi că, dacă am eu chef, pot oricînd să nici nu-i plătesc simbrie. Mi-am propus să nu-i spun nimic şi chiar să nu aduc dinadins vorba de asta, ca să-i înfrunt mîndria şi să-l silesc să pomenească el primul despre simbrie. Atunci voi scoate şapte ruble din sertar, îi voi arăta că le am şi că intenţionat le-am pus deoparte, dar că, „nu vreau, pur şi simplu nu vreau să-i dau simbria, nu vreau pentru că aşa vreau eu“, pentru că „asta mi-e voia de stăpîn“, din cauză că nu-i respectuos, din cauză că-i mitocan, dar că, dacă mă roagă respectuos, poate mă îmbunez şi-l plătesc; dacă nu, o să mai aştepte încă două săptămîni, o să aştepte şi trei, o lună întreagă o să aştepte…

Însă tot el a biruit, cu toată încrîncenarea mea. N-am rezistat nici patru zile. A început ca întotdeauna în asemenea cazuri, pentru că mai fuseseră cazuri din acestea, mai existaseră încercări (şi, notez, ştiam totul dinainte, îi cunoşteam pe dinafară tactica ticăloasă); începea prin a mă ţintui din cînd în cînd cu o privire extrem de severă, necoborîndu-şi-o cîteva minute la rînd, mai ales cînd intram sau cînd ieşeam din casă. Dacă, de pildă, rezistam şi mă prefăceam că nu-i observ privirile, ca şi altădată, tăcut, trecea la celelalte torturi. Se întîmpla că, deodată, hodoronctronc, intra lin şi neauzit în cameră, în timp ce eu citeam sau mă plimbam încoace şi încolo, se oprea lîngă uşă, îşi punea o mînă la spate, îşi împingea un picior înainte şi mă ţintuia cu o privire care nu mai era doar severă, ci de-a dreptul dispreţuitoare. Dacă-l întrebam ce vrea, nu-mi răspundea nimic, continua să se uite în ochii mei încă vreo cîteva secunde, apoi, strîngîndu-şi buzele într-un chip aparte, cu o expresie semnificativă, se răsucea încet în loc şi ieşea agale din cameră. Peste două ore iar intra pe neaşteptate şi mi se înfăţişa în acelaşi fel. Se întîmpla că, turbat de furie, îl întrebam ce pofteşte sau, pur şi simplu, îmi ridicam, brusc şi poruncitor, capul, începînd să-l privesc şi eu drept în ochi. Ne uitam aşa, unul la altul, cam două minute; apoi, încet şi plin de importanţă, îmi întorcea spatele şi ieşea din nou pentru alte două ore.

Dacă nici după asta nu-mi veneau minţile la cap şi continuam să mă răzvrătesc, începea dintr-o dată să ofteze privindu-mă, să ofteze prelung, adînc, ca şi cum prin acest oftat mi-ar fi măsurat întreaga adîncime a prăbuşirii mele morale şi, fireşte, sfîrşea prin a mă birui cu totul: turbam, zbieram, dar eram totuşi nevoit să cedez în problema care-l interesa pe el.

Acum, de îndată ce începuseră obişnuitele manevre cu „privirile severe“, mi-am ieşit din fire şi, înfuriat, m-am năpustit asupra lui. Eram prea scos din sărite şi fără asta.

— Stai! am strigat eu cu frenezie, pe cînd el se răsucea încet şi tăcut, cu o mînă pusă la spate, ca să se retragă în camera lui. Stai! Întoarce-te, întoarce-te, îţi zic! Cred că mă răstisem la el atît de nefiresc, încît s-a întors şi, oarecum mirat, a început să mă măsoare din ochi. De altminteri, continua să nu-mi spună o vorbă, ceea ce mă exaspera.

— Cum îndrăzneşti să intri la mine fără să-ţi ceri voie şi să te holbezi aşa la mine? Răspunde!

Însă, privindu-mă calm vreo jumătate de minut, el dădu iarăşi să se răsucească.

— Stai! am zbierat eu, repezindu-mă după el. Nu te mişca din loc! Aşa. Acum răspunde: ce-ai vrut să vezi, intrînd?

— Dacă acuşilea vrei să-mi porunceşti ceva, treaba mea-i să fac, răspunse el, după încă un moment de tăcere, sîsîind încet şi măsurat, ridicîndu-şi sprîncenele şi aplecîndu-şi calm capul de pe un umăr pe celălalt; şi toate astea cu un calm îngrozitor.

— Nu asta, nu asta te întreb, călăule! am strigat eu, tremurînd de furie. Îţi spun eu, călăule, de ce vii aici: vezi că nu-ţi dau simbria, eşti mîndru şi nu vrei să te ploconeşti, să mă rogi şi de asta vii – ca să mă pedepseşti, să mă chinuieşti cu privirile tale prosteşti şi nu bă-nu-ieşti, călăule, ce prostie-i asta, ce prostie, prostie, prostie!

Tăcut, el dădu iarăşi să se răsucească, dar eu m-am agăţat de el.

— Ascultă, i-am strigat. Vezi, uite banii, uite-i! (I-am scos din sertar.) Şapte ruble, toate, dar n-o să le capeţi, n-o să le ca-peţi pînă cînd n-o să vii, respectuos şi cu fruntea plecată, să-mi ceri iertare. Ai auzit?

— Asta nu se poate! mi-a răspuns el cu nefirească siguranţă de sine.

— Se poate! i-am strigat. Îţi dau cuvîntul meu că aşa va fi!

— N-am de ce să-mi cer iertare de la dumneata, continuă el, de parcă nici nu mi-ar fi auzit ţipetele. Pentru că dumneata eşti cel care m-a făcut „călău“ şi pentru asta pot să te reclam oricînd la poliţie.

— Du-te! Reclamă-mă! am zbierat eu. Du-te chiar acum, în minutul, în secunda asta! Oricum eşti călău! călău! călău! Însă el doar m-a privit, apoi mi-a întors spatele şi, fără să-mi mai asculte ţipetele prin care-l chemam înapoi, a intrat agale în camera lui, fără a mai întoarce capul.

„Dacă nu era Liza, nu s-ar fi întîmplat nimic din toate astea!“ mi-am zis în sinea mea. Apoi, după ce am stat pe loc cam un minut, grav şi solemn, dar cu inima bătîndu-mi cînd mai încet, cînd mai repede, m-am dus în odaia lui, îndărătul peretelui de scînduri.

— Apollon, i-am spus eu încet, tărăgănat, dar simţind că mă înăbuş. Chiar acum, fără întîrziere, du-te după comisar!

Între timp el apucase să se aşeze la masa lui, îşi pusese ochelarii pe nas şi începuse să coasă ceva. Dar, auzindu-mi porunca, a pufnit dintr-o dată în rîs.

— Acum, în clipa asta, du-te! Du-te, du-te, nici nu-ţi imaginezi ce se întîmplă dacă nu te duci!

— Chiar că nu eşti în toate minţile, observă el fără să-şi ridice măcar capul, sîsîind tot atît de rar şi continuînd să-şi bage aţa în ac. Unde s-a mai pomenit să vrea cineva să se pîrască singur la poliţie? Şi dacă vrei să mă sperii, te bucuri degeaba, pentru că n-o să se întîmple nimic.

— Du-te! am urlat, înşfăcîndu-l de umăr. Simţeam că-s gata să-l lovesc.

Şi n-am auzit cum în clipa aceea s-a deschis încet uşa de la vestibul şi a intrat cineva, care s-a oprit şi a început să ne măsoare cu nedumerire din ochi. M-am uitat peste umăr, am înlemnit de ruşine şi m-am repezit în camera mea. Acolo, apucîndu-mă de păr cu amîndouă mîinile, mi-am lipit capul de perete şi am încremenit în această poziţie.

Peste vreo două minute se auziră paşii domoli ai lui Apollon.

— A venit una care întreabă de dumneata, spuse el, privindu-mă deosebit de sever, apoi se dădu deoparte şi-i făcu loc Lizei să treacă. Nu voia să plece şi ne privea în batjocură.

— Du-te! Du-te! i-am dat eu comanda, zăpăcit de tot. În clipa aceea ornicul meu s-a sforţat, a hîrîit şi a bătut ora şapte.

IX

Şi-n casa mea, cu fruntea sus

Tu intră liberă, stăpînă!

(Din poezia aceluiaşi autor)

Stăteam în picioare în faţa ei, zdrobit, făcut de ruşine, dezgustător de fîstîcit şi, pare-mi-se, zîmbeam, încercînd din răsputeri să mă acopăr cu pulpanele halatului meu vătuit, jerpelit – exact cum, cu puţin timp înainte, într-un moment de depresiune sufletească, îmi imaginasem că se va întîmpla. După ce-a stat pe capul nostru vreo două minute, Apollon plecase, dar eu nu mă simţeam mai uşurat. Cel mai rău era că şi ea se fîstîcise subit într-un hal la care nu m-aş fi aşteptat.

— Ia loc, i-am spus eu maşinal şi i-am împins un scaun lîngă masă, iar eu m-am aşezat pe canapea. Docilă, ea s-a aşezat imediat, privindu-mă cu ochii mari şi aşteptînd în mod evident ceva de la mine. Tocmai această naivitate a aşteptării m-a înfuriat, dar mă stăpîneam.

Ar fi fost cazul să se străduiască a nu observa nimic, ca şi cum toate ar fi fost obişnuite, dar ea… Şi am simţit vag că-mi va plăti scump pentru toate astea.

— M-ai surprins într-o situaţie ciudată, Liza, am început eu, bîlbîindu-mă şi ştiind că tocmai aşa n-ar trebui să încep. Nu, nu, să nu-ţi închipui mai ştiu eu ce! am strigat, văzînd-o că roşeşte brusc. Nu mi-e ruşine de sărăcia mea… Dimpotrivă, sînt mîndru de ea. Sînt sărac, dar curat… Se poate să fii sărac şi curat, am bîiguit eu. De fapt… vrei un ceai?

— Nu… dădu ea să refuze.

— Stai puţin!

Am sărit de pe canapea şi am dat fuga la Apollon. Doar trebuia să dispar undeva.

— Apollon, i-am şoptit eu cu o grabă înfrigurată, aruncîndu-i pe masă cele şapte ruble pe care le ţinusem tot timpul în pumnul strîns, ia-ţi simbria; vezi şi tu, ţi-o dau; în schimb, eşti obligat să mă salvezi; adu imediat de la bodegă nişte ceai şi zece pesmeţi. Dacă nu vrei să te duci, mă nenoroceşti! Nu ştii ce femeie e… Ea e totul! Poate că-ţi închipuieşti ceva… Dar nu ştii ce femeie e!

Apollon, care se şi apucase de lucru şi îşi pusese ochelarii, fără să-şi lase acul jos, s-a uitat mai întîi pieziş la bani; apoi, fără să-mi acorde nici o atenţie şi nerăspunzîndu-mi nimic, a continuat să-şi facă de lucru cu aţa pe care încă nu apucase s-o treacă prin urechile acului. Am aşteptat vreo trei minute, în picioare, cu braţele încrucişate à la Napoleon. Tîmplele îmi erau umede de transpiraţie; simţeam că sînt palid la faţă. Dar, slavă Domnului, pesemne că, uitîndu-se la mine, i s-a făcut milă. Terminînd cu aţa lui, s-a ridicat încet de pe scaun, a împins scaunul încet, şi-a scos încet ochelarii, a numărat încet banii şi, în cele din urmă, a ieşit încet din cameră, întrebîndu-mă peste umăr dacă să ia o porţie întreagă. Întorcîndu-mă la Liza, mi-a venit o idee: ce-ar fi să fug aşa cum sînt, în halat, unde-oi vedea cu ochii şi pe urmă – fie ce-o fi?

M-am aşezat din nou. Fata mă privea neliniştită. Cîteva minute am tăcut amîndoi.

— Îl omor! am strigat eu deodată, bătînd cu pumnul în masă atît de tare, încît din călimară săriră stropi.

— Vai, cum poţi vorbi aşa? strigă ea, cutremurată.

— Îl omor, îl omor! zbieram eu, bătînd în masă, înfuriat la culme, dar în acelaşi timp dîndu-mi foarte bine seama ce prostie e din partea mea să fiu atît de furios.

— Nu ştii, Liza, ce înseamnă călăul ăsta pentru mine. E călăul meu… Acum s-a dus după pesmeţi; el…

Şi deodată m-au podidit lacrimile. Aveam o criză. Mi-era tare ruşine printre sughiţurile de plîns; dar nu mă mai puteam stăpîni.

Ea s-a speriat. „Ce-i cu dumneata! Ce-i cu dumneata!“ striga mereu, agitîndu-se împrejurul meu.

— Apă, dă-mi nişte apă, de-acolo! bîiguiam eu cu vocea slăbită, dîndu-mi, de fapt, prea bine seama că m-aş putea lipsi de apă şi că nu-i nevoie să bîiguiesc cu vocea slabă. Dar, cum se zice, mă dădeam în spectacol ca să salvez aparenţele, deşi criza era veritabilă.

Mi-a dat apă, privindu-mă pierdută. În momentul acela Apollon a adus ceaiul. Brusc, mi s-a părut că ceaiul acela obişnuit şi prozaic este groaznic de indecent şi mizerabil după tot ce-a fost; am roşit. Liza se uita la Apollon şi chiar părea speriată. Acesta a ieşit fără să ne arunce măcar o privire.

— Liza, mă dispreţuieşti? am întrebat, privind-o în ochi şi tremurînd de nerăbdare să aflu ce gîndeşte.

Era fîstîcită şi n-a fost în stare să răspundă nimic.

— Bea-ţi ceaiul! am spus eu înciudat. Mi-era necaz pe mine însumi, însă, fireşte, ea trebuia să plătească oalele sparte. O furie grozavă împotriva ei începu brusc să fiarbă în inima mea; cred că eram în stare s-o omor. Ca să mă răzbun pe ea, m-am jurat în gînd să nu scot o vorbă pe toată durata vizitei ei. „Din pricina ei s-a iscat totul“, mi-am zis.

Tăcerea noastră ţinea deja de cinci minute. Ceştile cu ceai rămăseseră pe masă; nu ne atingeam de ele: ajunsesem atît de departe, încît, într-adins nu voiam să-mi beau ceaiul ca s-o fac să se simtă şi mai prost; iar ea se jena să înceapă discuţia. De cîteva ori, cu tristă nedumerire, s-a uitat la mine. Eu tăceam cu încăpăţînare. Principalul mucenic eram, fireşte, eu însumi, pentru că eram pe deplin conştient de dezgustătoarea josnicie a prostiei mele duşmănoase şi, în acelaşi timp, nicidecum nu mă puteam abţine.

— De-acolo… vreau… să plec de tot, dădu ea să înceapă, ca să rupă într-un fel tăcerea, dar, biata de ea, tocmai de asta nu trebuia să aducă discuţia în această clipă şi aşa stupidă, cu un om şi aşa stupid, cum eram eu. Pînă şi inima mea începu să geamă de milă pentru stîngăcia şi sinceritatea ei inutilă. Dar ceva infam reprimă imediat în mine toată mila; chiar mă întărîtă şi mai mult: ducă-se toate la naiba! Mai trecură încă cinci minute.

— Nu cumva te deranjez? începu ea sfios, de-abia auzit şi dădu să se ridice.

Însă, de îndată ce am văzut această primă scînteie de demnitate jignită, am început să tremur de furie şi m-am dezlănţuit.

— De ce ai venit la mine? Ia spune! am început eu, înăbuşindu-mă şi chiar nemaiţinînd cont de ordinea logică a gîndurilor mele. Voiam să spun totul dintr-o dată, dintr-o suflare; nici măcar nu-mi puneam problema cu ce să încep.

— De ce ai venit? Răspunde! Răspunde! am strigat eu, de-abia păstrîndu-mi luciditatea. Îţi spun eu, drăguţo, de ce ai venit. Ai venit pentru că ţi-am spus atunci vorbe miloase. Aşa că te-ai înduioşat şi ţi-a venit iar pofta de vorbe miloase. Află dar, află că atunci mi-am rîs de tine! Şi acum rîd. De ce tremuri? Da, am rîs! Înainte de a te întîlni, mă jigniseră cei cu care luasem dineul, chiar cei care au sosit atunci înaintea mea. Venisem ca să-l burduşesc în bătaie pe unul dintre ei, pe ofiţer; dar n-am apucat, nu i-am mai găsit acolo; aşa că trebuia să-mi vărs pe cineva supărarea, să-mi fac cheful, s-a întîmplat să dau de tine şi asupra ta mi-am deşertat răutatea, mi-am bătut joc de tine. Fusesem umilit, voiam să umilesc şi eu pe cineva; făcuseră din mine o cîrpă de şters picioarele, voiam şi eu să-mi arăt puterea… Asta a fost, doar nu ţi-ai închipuit că am venit înadins ca să te salvez pe tine? Asta ţi-ai închipuit? Asta ai crezut?

Ştiam că, poate, ea se va încurca şi nu va înţelege amănuntele; dar ştiam şi că va înţelege foarte bine esenţialul. Chiar aşa a fost. S-a făcut albă la faţă ca varul, a vrut să spună ceva, buzele i s-au crispat dureros; însă a căzut pe scaun ca şi cum i-ar fi dat cineva cu toporul în cap. Şi pe urmă, în timp ce mă asculta, a rămas cu gura căscată, cu ochii mari şi tremurînd de-o spaimă cumplită. Cinismul, cinismul vorbelor mele o strivise…

— Să te salvez! am continuat eu, sărind de pe scaun şi alergînd încoace şi încolo prin faţa ei. De la ce să te salvez? Poate că sînt chiar mai rău decît tine. De ce nu mi-ai strigat de la obraz atunci, cînd îţi dădeam poveţe: „Da’ tu ce cauţi aici, mă rog? Ai venit să-mi ţii lecţii de morală?“ De putere, de putere aveam nevoie atunci, de joc aveam nevoie, ţineam morţiş să te văd plîngînd, înjosită, isterizată – iată de ce aveam nevoie atunci! Ai văzut doar că nici eu n-am rezistat pînă la capăt, pentru că-s un om de nimic, m-am speriat şi naiba ştie cum s-a făcut că, din prostie, ţi-am dat adresa. Păi încă nici nu apucasem bine să ajung acasă şi mă blestemam de mama focului pentru că ţi-am dat adresa. Te şi uram pentru că te-am minţit. Aşa-s eu: îmi place să mă joc cu vorbele, să-mi împuiez capul cu visări, dar în realitate, ştii ce: să vă ia dracul pe toţi, uite ce-i! Am nevoie de linişte. Pentru ca să fiu lăsat în pace, aş fi în stare să vînd toată lumea, chiar acum, pe o copeică. Să se dărîme lumea sau eu să nu-mi beau ceaiul? Dacă-i pe-aşa, zic: dărîme-se lumea, dar eu să-mi pot bea ceaiul întotdeauna. Ştiai asta ori nu? Uite, eu ştiu că sînt un nemernic, un ticălos, un egoist, un leneş. Şi trei zile am tremurat de teamă că o să vii. Ştii ce m-a neliniştit mai ales în aceste trei zile? Faptul că atunci am făcut-o pe eroul în faţa ta şi că o să mă vezi în halatul ăsta zdrenţuit, o să-ţi dai seama că-s calic şi respingător. Ţi-am spus mai înainte că nu mi-e ruşine de sărăcia mea; află că mi-e ruşine, mai mult decît orice mi-e ruşine, mă tem mai mult decît orice, mai mult decît dacă aş fura, pentru că-s atît de vanitos, de parcă aş fi fost jupuit de piele şi m-ar durea atingerea aerului. Nu-mi vine-a crede că încă nu ţi-ai dat seama că nu te voi ierta niciodată pentru că m-ai găsit în halatul ăsta, repezindu-mă, ca un căţeluş rău, la Apollon. Ia te uită: mîntuitorul, fostul erou, se repede, ca o potaie parşivă, flocoasă, la lacheul lui, iar lacheul îşi rîde de el! N-o să-ţi iert niciodată nici lacrimile mele de adineaori, cînd, ca o muiere făcută de ocară, nu mi-am putut stăpîni plînsul în faţa ta! Nici mărturisirile pe care ţi le fac acum tot ţie n-o să ţi le iert niciodată! Da, tu, numai tu trebuie să dai socoteală pentru tot, pentru că tu mi te-ai nimerit în cale, pentru că sînt un ticălos, pentru că sînt viermele cel mai scîrbos, cel mai caraghios, cel mai meschin, cel mai prost, cel mai invidios dintre toţi viermii, care nu-s cîtuşi de puţin mai buni ca mine, dar – naiba ştie de ce! – nu se fîstîcesc niciodată; pe cînd eu o să primesc toată viaţa bobîrnace de la fel de fel de lepădături: şi ăsta mi-e caracterul! Nu mă priveşte că tu n-ai cum înţelege toate astea! Şi de ce, de ce m-ar durea pe mine în cot dacă o să crăpi sau nu acolo? Nu-ţi dai seama că, după ce ţi-am spus toate astea, o să te urăsc şi pentru că ai fost aici şi ai ascultat? Doar omul se exprimă astfel numai o dată în viaţă, ba încă şi-atunci e cuprins de isterie!… Ce mai vrei? De ce, după toate astea, mai stai în faţa mea şi mă chinuieşti, de ce nu pleci?

Dar în acest moment s-a întîmplat deodată ceva ciudat.

Mă obişnuisem pînă într-atît să gîndesc şi să-mi imaginez totul cum scrie la carte, ca şi cum toată lumea ar fi exact aşa cum am făurit-o eu în visele mele, încît nici nu mi-am dat seama din prima clipă că se întîmplă ceva ciudat. Şi iată ce s-a întîmplat: Liza, jignită şi călcată în picioare, a înţeles infinit mai mult decît îmi imaginam eu. Din toate acestea a înţeles ceea ce femeia, dacă iubeşte sincer, înţelege întotdeauna de la bun început şi anume: că eu însumi sînt nefericit!

Sentimentului de spaimă şi jignire întipărit pe faţa ei îi luă locul o mirare amară. Iar cînd m-am categorisit singur drept nemernic şi ticălos şi cînd mi-au dat lacrimile (debitasem toată tirada cu lacrimi în ochi), toată fiinţa ei păru cutremurată de convulsii. Voia să se ridice şi să mă oprească; iar cînd am terminat, nu a dat importanţă ţipetelor mele: „De ce eşti aici, de ce nu pleci?“, ci faptului că, probabil, mi-a venit foarte greu să rostesc aceste cuvinte. Era şi timorată, biata de ea; se considera infinit mai prejos decît mine; cum să se înfurie, cum să se supere? Deodată a sărit de pe scaun cu un avînt de nestăvilit şi, avîntată cu toată fiinţa ei spre mine, dar încă timidă şi neîndrăznind să se clintească din loc, îşi întinse mîinile spre mine… Atunci şi inima mea s-a înmuiat de tot. Atunci Liza s-a repezit brusc spre mine, mi-a înlănţuit gîtul cu braţele şi a izbucnit în plîns. N-am mai rezistat nici eu şi am început să plîng cum nu mai plînsesem niciodată pînă atunci.

— Nu sînt lăsat… Nu pot fi… bun! de-abia am reuşit să spun, apoi am ajuns pînă la canapea, m-am prăbuşit pe ea cu faţa în jos şi, cuprins de-o adevărată isterie, am plîns cu hohote un sfert de oră. Ea s-a lipit de mine, m-a îmbrăţişat şi a încremenit aşa.

Partea proastă era că, totuşi, isteria trebuia să-mi treacă odată şi-odată. Şi iată-mă (ştiu că scriu un adevăr dezgustător) zăcînd cu faţa în jos pe canapea, trîntit de lipcă şi cu faţa înfundată în prăpădita mea de pernă de piele, am început să simt cîte puţin, de departe, fără voie, dar implacabil, că acum îmi va fi jenă să-mi salt capul şi s-o privesc pe Liza în ochi. De ce-mi era ruşine? Nu ştiu, dar îmi era ruşine. Pe deasupra, în mintea mea tulburată, a fulgerat ideea că rolurile noastre s-au inversat definitiv, că acum ea era eroina, iar eu eram o creatură la fel de umilită şi zdrobită cum fusese ea în faţa mea atunci, noaptea, cu patru zile în urmă… Şi toate astea mi-au trecut prin cap încă din momentul cînd zăceam cu faţa în jos pe canapea!

Dumnezeule! Oare o invidiam atunci?

Nu ştiu, nici pînă acum nu mi-am putut da seama, însă atunci, desigur, înţelegeam lucrurile şi mai puţin decît acum. Ştiu că nu pot trăi fără să-mi manifest puterea, fără să fiu tiranul cuiva… Dar… dar reflecţiile nu explică nimic şi, în consecinţă, n-are rost să-mi duc reflecţiile mai departe.

Totuşi, mi-am învins jena şi am ridicat puţin capul; oricum, tot trebuia să-l ridic odată şi-odată… Ei bine, şi acum sînt convins: tocmai din cauză că-mi era ruşine s-o privesc, deodată, în inima mea s-a aprins şi a răbufnit un alt sentiment… sentimentul dominaţiei şi al posesiunii. Ochii mi-au scînteiat de patimă şi i-am strîns mîinile cu putere. Cît o uram şi cît o doream în clipa aceea! Un sentiment îl amplifica pe celălalt. Aproape că semăna a răzbunare!… Mai întîi pe faţa ei păru să treacă o umbră de nedumerire, chiar parcă de spaimă, dar numai pentru o clipă. Mă îmbrăţişă frenetic şi fierbinte.

X

Peste un sfert de oră, cuprins de o nerăbdare turbată, alergam încoace şi încolo prin cameră, mă apropiam de peretele de scînduri şi, printr-o crăpătură, o urmăream pe Liza. Stătea în genunchi pe duşumea, cu capul pus pe marginea patului şi, probabil, plîngea. Dar nu pleca şi tocmai asta mă scotea din sărite. De-acum ştia totul. O jignisem definitiv, dar… n-are rost să povestesc. Îşi dăduse seama că elanul pasiunii mele fusese într-adevăr o răzbunare, o nouă umilire a ei şi că urii mele de dinainte, care era aproape fără obiect, i se adăugase de-acum ura mea personală, invidioasă faţă de ea… De fapt, nu susţin că ea a înţeles totul exact; în schimb, înţelesese că eu sînt un om mîrşav şi, mai ales, că nu-s capabil s-o iubesc.

Ştiu, mi se va spune că e incredibil, că e incredibil ca un om să fie atît de rău, de prost ca mine; se va spune, poate, că a fost incredibil să n-o îndrăgesc sau măcar să-i preţuiesc dragostea. De ce să fie incredibil? În primul rînd, n-o mai puteam îndrăgi, deoarece, repet, pentru mine a iubi înseamnă să tiranizez şi să domin moral. Toată viaţa nici măcar nu mi-am putut imagina altfel de dragoste şi am ajuns pînă acolo, încît acum mă gîndesc uneori că dragostea constă tocmai în dreptul de a-l tiraniza pe cel pe care îl iubeşti, drept pe care chiar el ţi-l dăruieşte de bunăvoie. Nici în visele mele din subterană nu-mi imaginam altfel dragostea, aceasta era pentru mine ca o luptă, o începeam întotdeauna cu ură şi sfîrşeam cu victoria mea morală, după care habar n-aveam ce să fac cu persoana cucerită. De fapt, nu-i nimic incredibil în asta, dacă izbutisem să ating un asemenea grad de descompunere morală, pînă-ntr-atîta mă dezobişnuisem de „viaţa vie“, încît fusesem în stare mai înainte să-i reproşez că a venit la mine ca să asculte „vorbe miloase“; dar nu-mi dădusem seama că nu venise cîtuşi de puţin ca să asculte vorbe de milă, ci ca să mă iubească, deoarece pentru o femeie învierea este conţinută tocmai în dragoste, mîntuirea ei de la orice pierzanie şi renaşterea ei numai în dragoste pot fi aflate. De altminteri, n-o mai uram chiar foarte tare cînd mă agitam prin cameră şi-o pîndeam prin crăpătura din paravan. Mi-era doar insuportabil de greu că se afla aici. Voiam să dispară. „Linişte“ îmi doream, doream să rămîn singur în subterană. Neobişnuit cu ea, „viaţa vie“ mă apăsa atît de tare, încît îmi era greu să respir.

Dar mai trecură zece minute şi ea tot nu se ridica, parcă uitase de toate. Am avut neruşinarea să ciocănesc încet în paravan, ca să-i aduc aminte… Deodată, a tresărit, s-a ridicat din loc şi s-a repezit să-şi caute basmaua, pălăria, haina de blană, parcă vrînd să dispară undeva ca să scape de mine… Peste două minute a ieşit încet de după paravanul de scînduri şi mi-a aruncat o privire grea. Eu am zîmbit răutăcios, de altminteri forţat, doar de convenienţă şi am întors capul.

— Rămîi cu bine! a spus, îndreptîndu-se spre uşă.

Brusc, m-am repezit la ea, am înşfăcat-o de mînă, i-am desfăcut palma, am pus… şi i-am strîns-o la loc. Apoi, m-am răsucit imediat cu spatele şi am fugit repede în colţul celălalt al camerei, măcar să nu văd…

Era cît pe ce să mint acum, să scriu că am făcut-o fără să vreau, nedîndu-mi seama, pierzîndu-mi capul din prostie. Dar nu vreau să mint şi spun de-a dreptul că i-am desfăcut palma şi i-am pus în ea… din răutate. Ideea de a face una ca asta îmi venise de cînd umblam înainte şi înapoi prin cameră, iar ea stătea îngenuncheată dincolo de paravanul de scînduri. Dar iată ce pot spune cu siguranţă: deşi intenţionat, n-am făcut totuşi din inimă această cruzime, ci m-a împins la asta prostia pe care o aveam în cap. Această cruzime era atît de simulată, atît de cerebrală, atît de plăsmuită, livrescă, încît eu însumi n-am rezistat nici un minut – mai întîi m-am retras iute în colţ ca să nu văd, iar apoi, cuprins de ruşine şi disperare, m-am repezit pe urmele ei. Am deschis uşa ce dădea în vestibul şi am început să trag cu urechea.

— Liza! Liza! am strigat eu pe casa scării, însă fără curaj, cu jumătate de gură…

N-am primit nici un răspuns, însă mi s-a părut că-i aud paşii pe treptele de jos.

— Liza! am strigat mai tare.

Nici un răspuns. Dar în aceeaşi clipă am auzit cum, jos, s-a deschis greu, scrîşnind, uşa cu geam care dădea în stradă, după care, trîntită cu putere, s-a închis la loc. Bufnitura s-a rostogolit în sus pe scară.

Plecase. Îngîndurat, m-am întors în cameră. Mi-era cumplit de greu.

M-am oprit în dreptul mesei, lîngă scaunul pe care stătuse ea; priveam în gol. S-a scurs aşa un minut, cînd, dintr-o dată, m-am cutremurat: chiar în faţa mea, pe masă, am văzut… într-un cuvînt, am văzut o hîrtie albastră de cinci ruble, boţită, aceeaşi bancnotă pe care, acum cîteva minute, i-o îndesasem în palmă. Era bancnota aceea; alta nu putea fi; alta nici nu mai era în casă. Deci, cînd eu mă retrăsesem în colţul celălalt, Liza apucase s-o arunce pe masă.

Ce să zic? Puteam să mă aştept că aşa va face. Puteam să mă aştept? Nu. Eram atît de egoist, pînă-ntr-atîta nu-i respectam pe oameni, încît nici măcar nu-mi imaginasem că va proceda aşa. Asta n-am mai suportat-o. Peste o clipă, ca un nebun, m-am îmbrăcat în grabă, am aruncat pe mine ce-am apucat la repezeală şi am dat buzna pe scară în urma ei. Cînd am ieşit în stradă, ea n-avea cum să se îndepărteze mai mult de două sute de paşi.

Era linişte, ninsoarea cernea din cer, şi fulgii cădeau aproape perpendicular, aşternînd o pernă pe trotuar şi pe strada pustie. Nu se vedea nici un trecător, nu se auzea nici un zgomot. Felinarele clipoceau trist şi inutil. Am străbătut în fugă cei două sute de paşi pînă la intersecţie şi m-am oprit. „Ce drum o fi apucat? Şi de ce fug după ea?

De ce? Ca să cad în genunchi în faţa ei, să izbucnesc în lacrimi de căinţă, să-i sărut picioarele, s-o implor să mă ierte! Asta aş fi vrut să fac; mi se rupea inima şi niciodată, niciodată nu-mi voi aminti fără durere această clipă. Dar la ce bun? m-am întrebat. Oare n-o voi urî, poate chiar mîine, tocmai pentru că astăzi i-am sărutat picioarele? Parcă sînt în stare s-o fac fericită? Oare astăzi, pentru a suta oară, nu mi-am aflat din nou preţul? Oare n-aş nenoroci-o?“

Stăteam în ninsoare, scrutam ceaţa tulbure şi mă gîndeam la asta.

„Şi nu-i mai bine, oare nu-i mai bine, mă întrebam eu mai apoi, întors de-acum acasă, înăbuşind cu fantezii durerea vie din inimă, nu-i mai bine că duce acum cu ea, pe vecie, jignirea? Păi jignirea e un fel de purificare; e conştiinţa cea mai usturătoare şi mai dureroasă! Chiar mîine i-aş întina sufletul cu fiinţa mea şi i-aş istovi inima. Pe cînd jignirea nu va mai muri de-acum niciodată în fiinţa ei şi, oricît de abjectă ar fi mocirla care o aşteaptă, jignirea o va înălţa şi o va purifica… prin ură… hm… poate, şi prin iertare… Şi, la drept vorbind, o să-i fie oare mai uşor din pricina asta?“

Chiar aşa: acum, din partea mea, pun o întrebare superfluă: ce-i preferabil – fericirea ieftină sau suferinţele sublime? Ei, ce-i preferabil?

Aşa mi se năzărea în seara aceea, stînd acasă, aproape doborît de durerea din suflet. Niciodată n-am mai îndurat atîta suferinţă şi atîtea păreri de rău; dar oare, cînd ieşeam în fugă din apartament, exista vreo îndoială că nu mă voi întoarce acasă de la jumătatea drumului? N-am mai întîlnit-o niciodată pe Liza şi n-am mai auzit nimic de ea. Adaug şi că pentru mult timp am rămas mulţumit de fraza despre foloasele oferite de jignire şi ură, cu toate că atunci era cît pe ce să mă îmbolnăvesc de inimă rea.

Chiar şi acum, după atîţia ani, îmi aduc aminte de toate astea, nu ştiu cum, parcă prea penibil… Acum multe mi le amintesc penibil, dar… n-ar fi bine să-mi închei aici Însemnările? Cred că am făcut o greşeală, începînd să le scriu. În orice caz, mi-a fost ruşine tot timpul cît am scris această nuvelă: deci, asta nu mai e literatură, ci o pedeapsă corecţională. Căci, nu-i deloc interesant să înşir lungi poveşti despre felul cum, bunăoară, mi-am ratat toată viaţa din pricina descompunerii morale în ungherul meu, din pricina insuficientei comunicări cu lumea, dezobişnuindu-mă de tot ce-i viu şi măcinîndu-mă în subterană cu răutatea mea vanitoasă; într-un roman e nevoie de un erou, iar aici sînt înadins adunate toate trăsăturile pentru un antierou şi, mai ales, toate astea vor produce impresia cea mai neplăcută cu putinţă, deoarece ne-am dezobişnuit cu toţii de viaţă, şchiopătăm cu toţii în privinţa asta, unii mai mult, alţii mai puţin. Ne-am dezobişnuit chiar într-o asemenea măsură, încît simţim uneori un fel de dezgust faţă de adevărata „viaţă vie“ şi de aceea nici nu suportăm să ne amintească cineva de ea. Doar am ajuns pînă acolo, încît adevărata „viaţă vie“ mai că n-o considerăm drept o muncă, aproape un fel de slujbă şi sîntem de acord cu toţii, în sinea noastră, că tot mai bine e ca din carte. Şi la ce bun ne frămîntăm cîteodată, la ce bun ne facem de cap, ce tot vrem? Nici noi nu ştim. Tot nouă ne-ar fi mai rău dacă ne-ar fi satisfăcute toanele. Ia încercaţi, ia daţi-ne, bunăoară, mai multă independenţă, dezlegaţi-i mîinile oricăruia dintre noi, lărgiţi-i sfera de activitate, slăbiţi-ne tutela şi noi… păi vă încredinţez: imediat ne vom ruga să fim luaţi iarăşi sub tutelă. Ştiu că, poate, Domniile Voastre vă veţi supăra pentru asta pe mine, veţi începe să ţipaţi şi să bateţi din picioare: „Pasămite, vorbeşte numai de dumneata şi de misères din subterana dumitale şi să nu îndrăzneşti să spui: «noi toţi»“. Daţi-mi voie, domnilor, doar să mă justific prin această toţime. În ce mă priveşte, în viaţa mea n-am făcut decît să împing pînă la extrem ceea ce Domniile Voastre n-aţi îndrăznit să duceţi nici pînă la jumătate, ba încă şi laşitatea v-aţi luat-o drept prudenţă, consolîndu-vă cu asta, amăgindu-vă singuri. Aşa că se prea poate ca eu să apar „mai viu“ decît Domniile Voastre. Ia uitaţi-vă mai cu atenţie! Noi nici măcar nu ştim unde-o mai fi trăind viul acum, nici ce-i el, nici cum s-o fi numind. Lăsaţi-ne singuri, fără să avem cartea la îndemînă şi ne vom încurca imediat, ne vom pierde – nu vom şti la ce să aderăm, la ce să ne conformăm; nu vom şti ce să iubim şi ce să urîm, ce să stimăm şi ce să dispreţuim. Nouă pînă şi oameni ne e greu să fim – oameni cu trup propriu şi sînge, adevărat; ne e ruşine de asta, socotim că-i un lucru de ocară şi ne tot încăpăţînăm să fim un fel de oameni universali, ceva ce încă nu s-a pomenit. Sîntem născuţi morţi, de fapt de mult nu ne mai naştem din părinţi vii şi asta ne place din ce în ce mai mult. Prindem gust. Curînd vom scorni o modalitate de a ne naşte cumva din idee. Dar ajunge; nu mai vreau să scriu „din Subterană“…

*

De altfel, „însemnările“ acestui paradoxalist nu se sfîrşesc aici. N-a rezistat şi le-a continuat. Dar şi nouă ni se pare că putem pune punct.

1. Nikolai Alekseevici Nekrasov (1821-1877), important poet rus.

2. Kostanjoglu – personaj din volumul al doilea al Sufletelor moarte de Gogol.

3. Piotr Ivanovici – personaj din O poveste obişnuită, roman de Ivan Aleksandrovici Goncearov (1814-1891).

4. Referire la Poprişcin, personajul lui Gogol din nuvela Însemnările unui nebun.

5. Analele patriei (rus.) – revistă politică şi literară care a apărut în perioada 1818-1884.

6. În cazul de faţă, cu sensul de rafinat, distins (n. red. ruse).

7. Referire la Manfred, eroul piesei cu acelaşi nume, creaţie a lui Byron.

8. Dreptul primei nopţi (fr.).

9. Joc de noroc.

10. Se are în vedere povestirea Împuşcătura de Puşkin.

11. Finalul poeziei lui Nekrasov, plasată ca moto la partea a doua a prezentei opere.

12. Camere mobilate (pentru închiriat) (fr.).