Sophie Kinsella, Finding Audrey

Copyright © Sophie Kinsella, 2015

All rights reserved

© 2016 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-6500-6

ISBN PDF: 978-973-46-6501-3

ISBN print: 978-973-46-6426-9

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: © Will Staehle 2015

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

SOPHIE KINSELLA s-a născut în 1969, la Londra. A studiat ştiinţele politice, filozofia şi economia la Oxford. A lucrat o vreme ca ziaristă specializată în domeniul financiar, însă succesul romanului ei de debut a convins-o să se dedice în exclusivitate scrisului. La Editura Polirom au mai apărut: Mă dau în vînt după cumpărături (2004), La cumpărături în rochie de mireasă (2005), Goana după cumpărături la New York (2005), Poţi să ţii un secret? (2006), La cumpărături cu sora mea (2006), Supermenajera (2007), La cumpărături cu bebe (2008), Îţi aminteşti de mine? (2008), Fata fantomă (2009), La cumpărături cu Minnie (2010), Am numărul tău (2012), Noaptea nunţii (2013), La cumpărături pentru vedete (2014), La cumpărături în Las Vegas (2016).

Tuturor copiilor mei, care mi-au oferit, fiecare în felul lui, inspiraţie pentru această carte.

OMG, pe mama a apucat-o nebunia!

Nu nebunia mamei normală. Nebunie gravă.

Nebunia mamei normală – mama spune: „Hai să trecem toţi pe superdieta fără gluten despre care am citit în Daily Mail!“. Mama cumpără trei pâini fără gluten. Sunt aşa de scârboase, că ni se face gura pungă. Familia intră în grevă, mama îşi ascunde sendvişul în stratul de flori şi săptămâna următoare am terminat-o cu dieta fără gluten.

Asta e nebunia mamei normală. Ce se întâmplă acum e nebunie gravă.

Stă la fereastra dormitorului ei, care dă spre Aleea Rosewood, pe care locuim. Nu, stă sună prea normal. Mama nu arată normal. Se clatină, aplecată în afară, cu o privire sălbatică. Cu mâinile ţine computerul fratelui meu Frank. Computerul e cât pe ce să cadă de pe pervaz. O să se prăbuşească din clipă-n clipă. Un computer care face 700 de lire sterline.

Oare mama îşi dă seama? 700 de lire sterline! Ne spune întruna că noi nu cunoaştem valoarea banilor. Auzim mereu lucruri de genul: „Aveţi idee ce greu se câştigă zece lire?“ sau „N-aţi irosi curentul electric dacă ar trebui să-l plătiţi voi!“.

Păi cum o fi să câştigi 700 de lire sterline şi apoi să le faci zob, cu bună ştiinţă?

Sub noi, pe gazonul din faţa casei, Frank, cu tricoul lui cu Big Bang Theory¹, fuge de colo-colo ţinându-se cu mâinile de cap şi turuind panicat, cu o voce stridentă de groază:

— Mamă! Mamă, e computerul meu!

— Ştiu că e computerul tău! ţipă isteric mama. Crezi că nu ştiu?!

— Mamă, te rog, nu vrei să vorbim?

— Am încercat cu discuţii! îl repede mama. Am încercat cu linguşiri, cu argumente, cu rugăminţi, cu glasul raţiunii, cu mituire… le-am încercat pe toate! PE TOATE, Frank!

— Dar am nevoie de computer!

— Nu ai nevoie de computer! strigă mama cu atâta furie, încât tresar.

— Mami o să arunce computerul! spune Felix, ţopăind pe iarbă şi uitându-se în sus cu bucurie neîncrezătoare.

Felix e frăţiorul nostru. Are patru ani şi primeşte cele mai multe întâmplări ale vieţii cu bucurie neîncrezătoare. Un camion pe stradă! Ketchup! Un cartof prăjit foarte lung! Computerul aruncat pe geam de mama e o simplă minune cotidiană între nenumărate altele.

— Da, şi computerul o să se strice! replică Frank fioros. Şi n-o să mai poţi juca Războiul stelelor, niciodată!

Felix se încruntă speriat şi mama tresare parcă şi mai pornită.

— Frank! ţipă ea. Nu-ţi supăra fratele!

Între timp, vecinii noştri de peste drum, familia McDuggan, au ieşit să privească. Ollie, băiatul lor de doisprezece ani, chiar ţipă „Nuuuu!“ când vede ce vrea mama să facă.

— Doamnă Turner!

Trece strada în fugă, vine pe peluza noastră şi-şi ridică ochii rugător, împreună cu Frank.

Ollie joacă uneori Land of Conquerors² online cu Frank, asta când fratele meu e într-o dispoziţie binevoitoare şi n-are nici un alt partener de joc. Acum, Ollie pare chiar mai îngrozit decât Frank.

— Vă rog, doamnă Turner, nu stricaţi computerul! spune el tremurând. Are pe el toate comentariile lui Frank la joc. Sunt aşa de haioase! (Se întoarce spre Frank.) Chiar sunt foarte haioase.

— Mersi, mormăie Frank.

— Mama ta parc-ar fi… (Ollie clipeşte agitat.) Zeiţa Războinică cu Puteri Sporite de la nivelul şapte.

— Cine sunt?! se stropşeşte mama.

— Ţi-a făcut un compliment! se răsteşte Frank, dând ochii peste cap. Dac-ai juca, ai şti! Nivelul opt, îl corectează el pe Ollie.

— Aşa-i, încuviinţează repede Ollie. Opt.

— Nici măcar nu puteţi comunica pe limba oamenilor normali! îi repede mama. Viaţa reală nu e un şir de niveluri!

— Te rog, mamă! o întrerupe Frank. Fac orice! Pun vasele în maşina de spălat! O sun pe bunica în fiecare seară! (Îşi stoarce creierii înnebunit.) Le citesc surzilor!

Le citesc surzilor? Frank aude ce spune?

— Să le citeşti surzilor?! explodează mama. Surzilor?! N-am nevoie să le citeşti surzilor! Tu eşti afurisitul de surd din casă! N-auzi niciodată ce-ţi spun, eşti mereu cu nenorocitele de căşti în urechi…

— Anne!

Mă întorc şi-l văd pe tata intrând în luptă. Doi vecini ies în faţa caselor lor. E, oficial, un Incident în Cartier.

— Anne! strigă iar tata.

— Chris, lasă-mă să fac asta, spune mama pe ton de avertisment.

Îl văd pe tata înghiţind în sec. Tata e înalt şi frumos în stilul reclamelor la maşini şi are înfăţişare de şef, dar de fapt nu e chiar un mascul dominant.

Nu, asta a sunat urât. Cred că e dominant în multe privinţe. Atâta doar că mama e şi mai dominantă. E puternică, autoritară, frumoasă şi autoritară.

Am zis „autoritară“ de două ori, nu?

Ei… Trageţi singuri concluziile.

— Ştiu că eşti supărată, scumpa mea, spune tata pe un ton împăciuitor. Dar nu e exagerat ce vrei să faci?

— Exagerat?! El e exagerat! E dependent, Chris!

— Nu sunt dependent! ţipă Frank.

— Spuneam doar…

— Ce? (În sfârşit, mama întoarce capul, ca să-l vadă cum trebuie pe tata.) Ce spuneai?

— Dacă-i dai drumul acolo, loveşti maşina. (Tata se schimonoseşte de parcă l-ar durea ceva.) Poate-l muţi puţin mai la stânga…

— Nu-mi pasă de maşină! Din dragoste, iau măsuri dure; o să-mi mulţumească mai târziu.

Împinge computerul într-o poziţie şi mai şubredă pe pervaz şi toţi icnim de spaimă, inclusiv vecinii spectatori.

— Dragoste?! îi strigă mamei Frank, de jos. Dacă m-ai iubi, nu mi-ai distruge computerul!

— Dacă tu m-ai iubi, Frank, nu te-ai trezi la ora două dimineaţa, pe ascuns, ca să joci online cu indivizi din Coreea!

— Te-ai trezit la ora două dimineaţa? îl întreabă Ollie pe Frank, cu ochii mari.

— Exersam, replică Frank ridicând din umeri. Exersam, îi repetă mamei apăsat. Se apropie campionatul! Mereu spui că ar trebui să am un ţel în viaţă! Ei, uite, am!

— Să joci Land of Conquerors nu e un ţel! O, Dumnezeule, Dumnezeule… (Mama se dă cu capul de computer.) Unde am greşit?!

— A, Audrey! exclamă Ollie, zărindu-mă. Bună! Ce faci?

Mă retrag de la fereastra dormitorului meu, speriată. Fereastra e ascunsă după un colţ al casei, şi nimeni nu trebuia să mă observe. În nici un caz Ollie, care, sunt sigură, e puţin îndrăgostit de mine, deşi e mai mic cu doi ani şi abia dacă-mi ajunge până la piept.

— Priviţi, e vedeta! zice zeflemitor Rob, tatăl lui Ollie.

Îmi spune „vedeta“ de patru săptămâni, cu toate că mama şi tata l-au vizitat, pe rând, ca să-l roage să înceteze. El crede că e amuzant şi că părinţilor mei le lipseşte simţul umorului. (Am observat adesea că oamenii consideră că „a avea simţul umorului“ e tot una cu „a fi un idiot insensibil“.)

Totuşi, de data asta, cred că mama şi tata nici măcar n-au auzit gluma foarte spirituală a lui Rob. Mama tot îngaimă „Unde am greşiiiiit?!“, iar tata o priveşte ţintă, îngrijorat.

— N-ai greşit! îi strigă el de jos. Nimic nu e în neregulă! Iubito, coboară şi bea un pahar! Lasă computerul jos… deocamdată, adaugă el repede, văzându-i expresia. Poţi să-l arunci pe geam mai târziu.

Mama nu se clinteşte nici măcar un centimetru. Computerul se înclină din ce în ce mai tare pe pervaz, iar tata se crispează.

— Scumpa mea, mă gândesc doar la maşină… Abia am terminat de plătit ratele…

Se duce spre maşină şi întinde mâinile, ca pentru a o ocroti de maşinăria gata să plonjeze.

— Aduceţi o pătură! intervine Ollie, parcă înviind brusc. Să salvăm computerul! Ne trebuie o pătură. Facem un cerc…

Mama nici nu pare să-l audă.

— Te-am alăptat! ţipă ea cu glas strident către Frank. Ţi-am citit Ursuleţul Winnie! N-am vrut decât un fiu cu educaţie solidă, pe care să-l intereseze cărţile, arta, activităţile în aer liber, muzeele şi, poate, competiţiile sportive…

— LOC e o competiţie sportivă! răcneşte Frank. Nu ştii nimic despre el! E un lucru serios! Premiul la campionatul internaţional LOC de anul ăsta, din Toronto, e de şase milioane de dolari!

— Da, ne-o tot repeţi! răbufneşte mama. Şi ce, ia zi, o să-l câştigi?! O să faci avere?!

— Poate, replică Frank uitându-se urât la ea. Dacă exersez suficient.

— Frank, vino-ţi în fire! (Vocea ei răsună pe alee, tăioasă, aproape înfricoşătoare.) Nu intri în concursul internaţional LOC, n-o să iei afurisitul de premiu de şase milioane de dolari şi nu-ţi vei câştiga existenţa din jocuri! AŞA CEVA NU SE VA ÎNTÂMPLA!

1. Teoria Big Bangului, serial de comedie american.

2. Tărâmul cuceritorilor.

Cu o lună înainte

Totul începe cu Daily Mail. În casa noastră, foarte multe lucruri încep cu Daily Mail.

Mama face mici mişcări involuntare, în stilul ei. Am cinat, am strâns masa, iar ea s-a pus pe citit ziarul, cu un pahar cu vin alături – „un mic răgaz pentru mine“, spune mama –, şi s-a oprit la un articol. Văd peste umărul ei titlul.

CELE OPT SEMNE CĂ AVEŢI

UN COPIL DEPENDENT DE JOCURI PE CALCULATOR

O aud murmurând:

— O, Doamne! Dumnezeule!

Îşi plimbă degetul de-a lungul listei şi respiră precipitat. Cu ochii mijiţi, ca să văd mai bine, prind un subtitlu:

7. E iritabil şi morocănos.

Ha. Ha-ha.

Ăsta e râsul meu sec, în caz că nu v-aţi prins.

Zău aşa, morocănos? Păi James Dean era un adolescent morocănos în Rebel fără cauză (am posterul – cel mai bun poster de film din toate timpurile, cel mai bun film din toate timpurile, cel mai sexy star de cinema din toate timpurile –; de ce, de ce, de ce a trebuit să moară?!). Aşadar, de aici reiese că James Dean era dependent de jocuri video? Hm, stai puţin…

Exact.

Dar mamei n-are rost să-i spun toate astea, fiindcă e un raţionament logic, iar mama nu crede în logică, ci în horoscop şi în ceaiul verde. A, da, şi în Daily Mail, bineînţeles.

CELE OPT SEMNE

CĂ MAMA E DEPENDENTĂ DE DAILY MAIL:

1. Îl citeşte în fiecare zi.

2. Crede tot ce scrie în el.

3. Dacă încerci să i-l smulgi din mână, îl trage înapoi imediat şi spune „Lasă-l!“, de parcă ai încerca să-i răpeşti scumpa odraslă.

4. Când ziarul publică un articol panicard despre vitamina D, ne pune pe toţi să ne scoatem tricourile şi să facem „băi de soare“. (Mai degrabă băi de îngheţat.)

5. Când publică un articol panicard despre melanom, ne pune pe toţi să ne dăm cu cremă de protecţie solară.

6. Când publică un articol despre „Crema pentru faţă care DĂ într-adevăr rezultate“, o comandă chiar în clipa aceea. Adică îşi scoate pe loc iPadul.

7. Dacă nu poate face rost de ziar în vacanţă, are simptome de sevraj grave. Atunci să vedeţi ce-i aia iritabil şi morocănos!

8. O dată a încercat să renunţe la el în post. A rezistat jumătate de dimineaţă.

Mă rog… N-am ce să fac în privinţa tragicei dependenţe a mamei, decât să sper că n-o lasă să-i distrugă prea mult viaţa. (A provocat deja pagube semnificative în camera noastră de zi, după ce a citit un articol din secţiunea „Interioare“ – „Vă puteţi picta manual toată mobila!“.)

Tocmai atunci intră Frank agale în bucătărie, îmbrăcat cu tricoul negru inscripţionat I MOD, THEREFORE I AM¹, cu căştile în urechi şi telefonul în mână. Mama lasă jos Daily Mail şi-l priveşte lung, ţintă, de parcă i s-ar fi luat un văl de pe ochi.

(N-am înţeles niciodată expresia asta. Văl?

Mă rog. Nu contează.)

— Frank, câte ore ai jucat săptămâna asta jocuri pe computer? întreabă ea.

— Defineşte „jocuri pe computer“, răspunde Frank fără să ridice ochii de la telefon.

— Poftim?

Mama se uită la mine nesigură. Ridic din umeri.

— Ştii tu, jocuri pe computer. Câte ore? FRANK! strigă ea, văzând că n-are de gând să-i răspundă. Câte ore? Scoate-ţi alea din urechi!

— Poftim? zice Frank scoţându-şi căştile din urechi şi uitându-se la ea, cu aerul că n-a auzit întrebarea. E important?

— Da, e important! se răsteşte mama. Vreau să-mi spui câte ore petreci pe săptămână jucând jocuri pe computer. Acum, pe loc. Fă socoteala!

— Nu pot, răspunde Frank calm.

— Nu poţi? Cum adică nu poţi?!

— Nu ştiu la ce te referi, spune Frank cu o răbdare studiată. Te referi la jocuri pe computerul propriu-zis? Sau te referi la toate jocurile pe ecran, inclusiv pe Xbox şi PlayStation? Pui la socoteală şi jocurile pe telefon? Defineşte-ţi termenii!

Ce tâmpit e Frank! N-a văzut că mama e în faza ambalării de dinainte de scandal?

— Mă refer la orice îţi deformează mintea! spune mama fluturând Daily Mail. Îţi dai seama ce periculoase sunt jocurile astea? Îţi dai seama că creierul tău nu se dezvoltă cum trebuie? CREIERUL, Frank! Cel mai valoros organ al tău!

Frank zâmbeşte cu subînţeles şi nu pot să nu chicotesc văzându-l. La drept vorbind, Frank e chiar haios.

— Voi ignora ce-am văzut, replică mama cu răceală. E doar o dovadă a ceea ce spuneam.

— Nu e deloc, zice Frank, deschizând frigiderul.

Scoate o cutie cu cacao cu lapte şi o bea pe nerăsuflate, direct din cutie, ceea ce e scârbos.

— Nu face asta! îi spun furioasă.

— Calmează-te, că mai e o cutie.

— Îţi stabilesc o limită la jocuri, tinere. (Mama bate cu palma în Daily Mail, pentru a-şi sublinia spusele.) M-am cam săturat de treaba asta!

Tinere. Asta înseamnă că o să-l bage şi pe tata în poveste. De câte ori începe să utilizeze apelative ca tinere sau domnişoară, negreşit, a doua zi are loc o îngrozitoare discuţie de familie, în care tata încearcă s-o susţină pe mama în tot ce spune ea, deşi nu pricepe decât jumătate.

În fine, nu-i problema mea.

***

Numai că mama apare în camera mea, în seara aceea, şi se interesează:

— Audrey, ce e Land of Conquerors?

Ridic ochii din Grazia² şi o scrutez cu privirea. Pare încordată. Are obrajii trandafirii şi pumnul drept încleştat, de parcă tocmai şi-a luat mâna de pe un mouse. A căutat pe Google „dependenţa de jocuri pe computer“, ştiu precis că asta a făcut.

— Un joc.

— Ştiu că-i un joc, zice mama pe un ton exasperat, dar de ce îl joacă Frank tot timpul? Tu nu-l joci tot timpul, nu?

— Nu.

Am jucat LOC şi zău că nu pricep obsesia. O oră, două, merge.

— Şi atunci, ce-l atrage aşa de tare?

— Păi ştii… (Mă gândesc puţin.) E palpitant! Primeşti recompense. Eroii sunt chiar reuşiţi. Grafica e extraordinară şi tocmai a fost lansată o echipă nouă de războinici, cu puteri noi, aşa că…

Ridic din umeri. Mama pare mai nedumerită ca oricând. Necazul e că nu joacă jocuri. Ca urmare, e imposibil să-i explici diferenţa între LOC 3 şi, să zicem, Pacman din 1985.

— Îl arată pe YouTube! spun, lovită brusc de inspiraţie. Oamenii pot să comenteze. Stai puţin.

În timp ce caut un clip pe iPad, mama se aşază şi se uită în jur. Încearcă să pară degajată, dar îi simt ochii albaştri, rotunzi cercetându-mi mormanele de lucruri, căutând… ce? Orice. Totul. Adevărul e că mama şi cu mine nu mai ştim, de o vreme, ce înseamnă degajarea. Totul are înţeles şi importanţă.

Din tot ce s-a întâmplat, ăsta e unul dintre cele mai triste lucruri. Nu mai putem să ne purtăm normal una cu cealaltă. Mama se agaţă de orice silabă rostită de mine, chiar dacă nu-şi dă seama. Creierul ei intră în priză. Ce înseamnă asta? Se simte bine Audrey? Ce spune Audrey, de fapt?

Văd că se uită cu atenţie la o pereche de blugi vechi, rupţi de pe scaunul meu, de parcă ar avea o semnificaţie ameninţătoare. Când, de fapt, singura lor semnificaţie e asta: mi-au rămas mici. În ultimul an m-am înălţat vreo opt centimetri, ajungând la un metru şaptezeci. Înaltă pentru paisprezece ani. Lumea spune că semăn cu mama, dar nu sunt la fel de frumoasă ca ea. Are ochii atât de albaştri! Ca două diamante albastre. Ai mei sunt spălăciţi – nu că ar fi prea vizibili în momentul de faţă.

Ca să-ţi faci o idee despre cum arăt: sunt foarte slabă, foarte banală, îmbrăcată cu un maiou negru şi blugi strâmţi. Şi port ochelari negri tot timpul, chiar şi în casă. E… Mă rog. O chestie. Chestia mea, presupun. De aici zeflemeaua cu „vedeta“ a vecinului Rob. M-a văzut cu ochelarii mei negri coborând din maşină, pe ploaie şi s-a interesat imediat: „Ce-i cu ochelarii? Eşti Angelina Jolie?“.

Nu încerc să fiu cool. Există un motiv.

Pe care, bineînţeles, vrei acum să-l afli.

Presupun.

Bine, de fapt, e ceva foarte intim. Nu ştiu dacă sunt pregătită să-ţi spun în momentul ăsta. Dacă vrei, mă poţi socoti ciudată. O fac destui.

— Asta-i!

Găsesc un clip cu o bătălie din LOC, cu comentariile lui „Archy“. Archy e un tip din Suedia care pune clipuri pe YouTube pe care Frank le adoră. În ele, Archy joacă LOC şi face comentarii haioase despre joc. Cum m-am aşteptat, îmi ia o veşnicie să-i explic mamei ideea.

— Dar de ce să te uiţi cum joacă altcineva? tot repetă ea, nedumerită. De ce? Nu-i pierdere totală de timp?

— Păi… spun ridicând din umeri. În fine, ăsta-i LOC.

Câteva clipe domneşte tăcerea. Mama se uită concentrată la ecran, ca un profesor foarte bătrân care încearcă să descifreze un cod egiptean străvechi. Se produce o explozie formidabilă şi ea se strâmbă.

— De ce trebuie să fie cu omoruri? Dac-aş concepe eu un joc, ar fi axat pe idei. Politică. Chestiuni importante. Da! De ce nu? Îmi dau seama că i se aprinde un beculeţ – o idee nouă: De pildă, un joc pe computer numit Dezbateţi! Elementul de competiţie se păstrează, dar câştigi puncte argumentând!

— De asta nu suntem miliardari, remarc, ca adresându-mă altcuiva.

În timp ce caut alt clip, Felix dă buzna în cameră.

— Candy Crush! exclamă el încântat de cum îmi zăreşte iPadul, făcând-o pe mama să icnească zgomotos, îngrozită.

— De unde ştie el de aşa ceva? se interesează ea. Închide-l! Nu accept să mai am un dependent în familie!

Hopa! E posibil să fi fost eu cea care i-a făcut cunoştinţă lui Felix cu Candy Crush. Nu că ar şti să-l joace cum trebuie.

Închid iPadul şi Felix se holbează la el, decepţionat.

— Candy Crush! urlă el. Vreau să joc Candy Cruuuuuush!

— S-a stricat, Felix. (Mă prefac că apăs butonul de pornire al iPadului.) Vezi? Nu merge.

— S-a stricat, confirmă mama.

Felix se uită de la noi la iPad. Îţi poţi da seama că mintea îi munceşte din răsputeri, atât cât îi permit neuronii lui de băiat de patru ani.

— Să cumpărăm un ştecăr! propune el cu o însufleţire subită, înşfăcând iPadul. Cumpărăm un ştecăr şi-l reparăm.

— Magazinul de ştecăre s-a închis, spune mama fără o clipă de ezitare. Ce păcat! Cumpărăm mâine. Dar ştii ceva? Acum mâncăm pâine prăjită cu Nutella!

— Pâine prăjită cu Nutella!

Brusc, mutriţa lui Felix radiază de bucurie. Ridică braţele triumfător, iar mama îi smulge iPadul şi mi-l dă. În cinci secunde, l-am ascuns după o pernă de pe pat. Felix îi sesizează imediat dispariţia şi se schimonoseşte, gata să urle.

— Unde e Candy Crush?

— Îl ducem la magazinul de ştecăre, ai uitat? spune mama numaidecât.

— La magazinul de ştecăre, aprob eu. Dar acum mănânci pâine prăjită cu Nutella! Câte felii vrei?

Săracul Felix! O lasă pe mama să-l scoată din cameră, cu acelaşi aer nedumerit. Absolut învins la capitolul abilităţi strategice. Aşa e când ai patru ani. Pariez că mama şi-ar dori să poată folosi şmecheria asta şi cu Frank.

1. Literal, „modez deci exist“. A moda are sensul de a modifica structura software sau hardware a unui calculator pentru a-l îmbunătăţi.

2. Revistă de modă şi frumuseţe.