Mărturia copilului de cor, Cel mai încăpăţînat client din lume, Maigret şi inspectorul ghinionist, Moartea unui om oarecare © 2014 Georges Simenon Limited, all rights reserved.

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-4702-6

ISBN PDF: 978-973-46-4703-3

ISBN print: 978-973-46-4581-7

Coperta: Radu Răileanu

Foto copertă: interior de catedrală gotică, Sevilla, Spania

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

GEORGES SIMENON (1903-1989) este unul dintre cei mai cunoscuţi scriitori de literatură poliţistă. A scris peste 200 de romane, traduse în peste 50 de limbi, dintre care 75 de romane şi 28 de povestiri avîndu-l drept personaj principal pe celebrul inspector Maigret. Pînă astăzi, cărţile sale au fost vîndute în peste 850 de milioane de exemplare în întreaga lume.

Mărturia copilului de cor

I

Cele două bătăi de clopot pentru slujba
de la ora şase

Ploua mărunt şi rece. Era întuneric. Numai pe la capătul străzii, către cazarmă, unde – la cinci şi jumătate – se auzise sunet de goarne şi dinspre care veneau zgomote de cai duşi la adăpat, se zărea dreptunghiul slab luminat al unei ferestre: cineva se scula devreme sau poate un bolnav stătuse treaz toată noaptea.

Restul străzii dormea. O stradă calmă, largă, aproape nouă, cu case cam asemănătoare, cu un etaj, cel mult două, aşa cum sînt la periferia marilor oraşe de provincie.

Întregul cartier era nou, fără mistere, locuit de oameni paşnici şi modeşti, funcţionari, comisvoiajori, mici rentieri, văduve discrete.

Maigret, cu gulerul pardesiului ridicat, se cuibărise la adăpostul unei porţi mari, cea a şcolii de băieţi, şi aştepta, cu ceasul în mînă, trăgînd din pipă.

Clopotele începură să bată, exact la şase fără un sfert, în spatele lui, la biserica parohiei, şi ştia că, după cum spunea copilul, era „prima bătaie” pentru slujba de la ora şase.

Dangătul clopotelor vibra încă în aerul umed cînd percepu sau, mai curînd, ghici, în casa de vizavi, soneria bruscă a unui ceas deşteptător. Totul dură numai cîteva secunde. Mîna copilului, pe întuneric, ieşise deja din jilăveala patului şi atinsese pe bîjbîite butonul de oprire a soneriei ceasului. După cîteva clipe, fereastra mansardată de la etajul al doilea se lumină brusc.

Totul se petrecea aşa cum spusese copilul. El se trezea primul, fără să facă zgomot, în casa adormită încă. Acum îşi punea probabil hainele, şosetele, se spăla pe faţă şi pe mîini, se pieptăna. Despre pantofi, spusese: „Îi ţin în mînă pînă jos şi mă încalţ pe ultima treaptă ca să nu-mi trezesc părinţii”.

Aşa se întîmpla în fiecare zi, iarnă sau vară, de aproape doi ani, de cînd Justin începuse să ajute la slujba de la ora şase la spital.

Tot el zisese: „Orologiul de la spital e mereu în urmă cu trei-patru minute faţă de cel al parohiei”.

Şi comisarul avea acum dovada. În ajun, inspectorii lui de la Brigada mobilă, unde fusese detaşat de cîteva luni, ridicaseră din umeri cînd auziseră poveştile astea amănunţite cu clopotele, cu „prima bătaie” şi „a doua bătaie”.

Oare Maigret nu zîmbise pentru că fusese şi el mult timp copil de cor?

Întîi, clopotele parohiei, la şase fără un sfert. Apoi, ceasul deşteptător al lui Justin, în mansarda unde dormea copilul. Pe urmă, după cîteva minute, clopotele cu sunet mai subţire, mai cristalin, ale capelei spitalului, care aminteau de cele ale unei mănăstiri.

Maigret ţinea ceasul în mînă. Copilul se îmbrăcă în mai puţin de cinci minute. Lumina se stinse. Cobora probabil scara pe bîjbîite, tot ca să nu-şi trezească părinţii, se aşeza pe ultima treaptă să-şi pună încălţările, îşi lua pardesiul şi şapca din cuierul de bambus din dreapta, de pe coridor.

Băiatul ieşi din casă, închise uşa încetişor, privi cu nelinişte în stînga şi-n dreapta şi văzu silueta masivă a comisarului apropiindu-se.

— Îmi era teamă că n-o să fiţi aici, zise şi porni cu paşi repezi.

Era un copil de doisprezece ani, blond, slab, deja încăpăţînat.

— Vreţi să fac exact ca în celelalte zile, nu-i aşa? Merg întotdeauna repede, întîi pentru că am ajuns să calculez minutele de care am nevoie, apoi pentru că iarna, cînd e întuneric, mi-e frică. Peste o lună, la ora asta va începe să se lumineze.

Apucă pe prima stradă la dreapta, una la fel de liniştită, dar mai scurtă, care dădea într-o piaţă rotundă, cu ulmi, traversată în diagonală de liniile de tramvai.

Maigret remarcă mici detalii care îi aminteau de copilărie. Întîi, că băiatul nu mergea pe lîngă case, probabil de frică să nu se ivească brusc cineva din umbra unei porţi. Apoi, cînd traversa piaţa, evita şi copacii, pentru că în spatele trunchiului lor s-ar fi putut ascunde un om.

Totuşi era curajos, deoarece, timp de două ore, pe orice vreme, uneori pe ceaţă groasă şi în bezna aproape totală a nopţilor fără lună, străbătea în fiecare dimineaţă, singur, acelaşi drum.

— Cînd o să ajungem în mijlocul străzii Sainte-Catherine, veţi auzi a doua bătaie pentru slujbă la biserica parohiei...

— La ce oră trece primul tramvai?

— La şase. L-am văzut numai de două-trei ori, cînd întîrziasem. O dată, pentru că n-a sunat ceasul; altă dată, fiindcă am adormit la loc. De-asta sar imediat din pat cînd sună.

O faţă mică şi palidă în noaptea ploioasă, ochi ce păstrau puţin din fixitatea somnului, o expresie chibzuită, doar cu o umbră de nelinişte.

— N-o să mai ajut la slujbă. Azi am venit pentru că aţi insistat.

O luară la stînga, pe strada Sainte-Catherine, unde – ca şi pe celelalte străzi din cartier – era un felinar la fiecare cincizeci de metri. O insuliţă de lumină de fiecare dată. Şi copilul mergea mai repede, fără să-şi dea seama, între aceste insuliţe, decît atunci cînd trecea prin spaţiul lor, unde se simţea în siguranţă.

Se auzea permanent rumoarea îndepărtată a cazărmii. Lumina se aprinse la cîteva ferestre. Cineva mergea undeva, pe o stradă perpendiculară, probabil un muncitor care se ducea la muncă.

— N-ai văzut nimic cînd ai ajuns la colţul străzii?

Părea zona cea mai delicată, căci strada Sainte-Catherine era dreaptă, pustie, cu trotuarele trasate cu aţa, cu felinarele aşezate la intervale regulate, care nu lăsau atîta umbră între ele încît să nu zăreşti, chiar şi la o sută de metri, doi oameni care se certau.

— Poate că nu mă uitam în faţă. Îmi amintesc acum că vorbeam singur. Mi se întîmplă des dimineaţa, cînd merg pe drum, să vorbesc singur, încet. Voiam s-o întreb ceva pe mama cînd ajungeam acasă şi repetam ce urma să-i spun.

— Ce voiai să-i spui?

— Îmi doresc de mult o bicicletă. Am economisit deja trei sute de franci de la slujbe.

Să fi fost o impresie? Maigret avea senzaţia că băiatul se depărta şi mai mult de case. Ba chiar coborî de pe trotuar şi urcă puţin mai departe.

— Aici e. Auziţi a doua bătaie de la biserica parohiei.

Maigret se străduia, fără să-i pese de ridicol, să pătrundă în universul fiecărei dimineţi a copilului pe care-l însoţea.

— Am ridicat probabil capul. Ştiţi, ca atunci cînd alergi fără să te uiţi înainte şi te pomeneşti în faţa unui zid. Era exact în acest loc.

Arătă, pe trotuar, linia ce despărţea întunericul de lumina unui felinar, în care ploaia măruntă isca un fel de pulbere luminoasă.

— Întîi am văzut un om culcat cît era de lung şi mi s-a părut atît de mare, încît aş fi jurat că ocupa toată lăţimea trotuarului.

Era imposibil, deoarece trotuarul era lat de aproape trei metri.

— Nu ştiu foarte bine ce-am făcut. Probabil că am sărit într-o parte. N-am luat-o imediat la fugă, pentru că am văzut cuţitul în pieptul lui, cu un mîner mare din corn maroniu. L-am remarcat pentru că unchiul meu Henri are unul aproape la fel şi mi-a spus că era din corn de cerb. Sînt sigur că omul murise.

— De ce?

— Nu ştiu... Arăta ca un mort...

— Avea ochii închişi?

— Nu i-am remarcat ochii. Nu mai ştiu... Dar am avut senzaţia că murise. Totul s-a petrecut foarte repede, cum v-am spus şi ieri, în biroul dumneavoastră. Am fost pus să repet acelaşi lucru de atîtea ori în cursul zilei de ieri, încît m-am zăpăcit. Şi mi se întîmplă mai ales cînd simt că nu sînt crezut.

— Şi celălalt om?

— Cînd am ridicat capul, am văzut că era cineva puţin mai departe, poate la vreo cinci metri, cineva cu ochi foarte albaştri, care m-a privit o secundă şi a luat-o la fugă. Era asasinul...

— De ce crezi asta?

— Pentru că a luat-o la sănătoasa cît îl ţineau picioarele.

— În ce direcţie?

— Drept pe-acolo...

— Adică, spre cazarmă?

— Da.

Era adevărat că Justin fusese interogat cel puţin de zece ori în ajun. Înainte de sosirea lui Maigret la birou, inspectorii făcuseră din asta chiar un fel de joc. Dar în declaraţiile lui nu era schimbat nici cel mai mic detaliu.

— Şi ce-ai făcut?

— Am luat-o şi eu la fugă. E greu de explicat... Cred că mi s-a făcut frică în momentul în care l-am văzut pe omul acela fugind. Şi-atunci am alergat din toate puterile...

— În direcţia opusă?

— Da.

— Nu ţi-a trecut prin minte să strigi după ajutor?

— Nu... mi-era prea frică... Cel mai mult mi-era teamă să nu mi se înmoaie brusc picioarele, pentru că parcă nu le mai simţeam. Am făcut cale-ntoarsă pînă în Piaţa Congresului. Am apucat-o pe cealaltă stradă, care duce şi ea la spital, dar făcînd un ocol.

— Să mergem.

Din nou dangăt de clopote, cele cu sunet subţire ale capelei. După vreo cincizeci de metri se ajungea la o intersecţie şi în stînga se aflau zidurile cazărmii, străpunse de ambrazuri, iar în dreapta, o poartă enormă, slab luminată, avînd deasupra cadranul verde-albăstrui al unui orologiu.

Ceasul arăta şase fără trei minute.

— Am întîrziat un minut. Ieri am ajuns totuşi la timp, pentru că am alergat.

Pe porta masivă de stejar se afla un ciocan greu, cu care copilul lovi cu putere, dezlănţuind un adevărat vacarm şi făcînd-o să vibreze toată. Un portar în papuci veni să deschidă, îl lăsă pe Justin să intre, dar îl opri Maigret, pe care îl privi cu neîncredere.

— Cine sînteţi?

— Poliţia.

— Aveţi un act?

Se intra pe o poartă mare, dincolo de care simţeai primele mirosuri de spital, apoi – după a doua uşă – se ajungea într-o curte largă, unde se înălţau pavilioanele. De departe, în întuneric, se ghiceau bonetele albe, cu colţuri, ale călugăriţelor care se îndreptau spre capelă.

— De ce nu i-ai spus nimic portarului ieri?

— Nu ştiu... Mă grăbeam să ajung.

Maigret înţelegea asta. Locul unde trebuia să ajungă nu era poarta mare de la intrare, cu portarul bănuitor şi urîcios, nici curtea rece, prin care treceau tărgi învăluite în tăcere, ci sacristia caldă de lîngă capelă, unde o călugăriţă aprindea lumînările altarului.

În fond, existau doi poli între care, în fiece dimineaţă, copilul se năpustea cu un fel de buimăceală: camera lui de la mansardă, unde era trezit din somn de ceasul deşteptător, apoi – la celălalt capăt al unui fel de gol însufleţit numai de dangătul clopotelor – sacristia capelei.

— Intraţi împreună cu mine?

— Da.

Justin era nedumerit, şocat mai degrabă, probabil la gîndul că acel comisar, poate necredincios, va intra în universul lui sacru.

Şi asta îl făcu pe Maigret să înţeleagă de ce, în fiecare dimineaţă, copilul avea curajul să se scoale atît de devreme şi să-şi stăpînească spaimele.

Capela era caldă şi intimă. Bolnavi în uniforme gri-albăstrui, unii pansaţi la cap, cu braţele în eşarfe, cu cîrje, se aliniaseră deja pe băncile din naos.

În galerie, călugăriţele formau un grup uniform şi toate bonetele albe se lăsau în jos în acelaşi timp, într-o adoraţie mistică.

— Veniţi după mine.

Urcară cîteva trepte şi trecură pe lîngă altar, unde lumînările ardeau deja. În dreapta se afla o sacristie cu lambriuri negre. Acolo, un preot foarte înalt şi descărnat îşi îmbrăca veşmintele sacerdotale, un stihar alb, cu dantelă fină îl aştepta pe copilul de cor şi o călugăriţă umplea sticluţele pentru slujbă.

În ajun, abia acolo se oprise Justin, gîfîind, cu răsuflarea fierbinte şi picioarele tremurătoare. Abia acolo strigase: „Tocmai a fost omorît un om pe strada Sainte-Catherine!”.

Un orologiu mic, încastrat în lambriuri, arăta şase fix. Clopotele băteau din nou, dar înăuntru nu se mai auzeau la fel de clar ca afară. Justin îi zise călugăriţei care îl ajuta să îmbrace stiharul:

— E comisarul de poliţie...

Maigret aşteptă, în timp ce băiatul, păşind înaintea capelanului, care agita cutele sutanei roşii cînd mergea, se grăbea spre treptele altarului.

Călugăriţa care avea grijă de sacristie spusese:

— Justin e un băieţel bun şi foarte pios, care nu ne-a minţit niciodată. S-a întîmplat uneori să nu vină să ajute la slujbă. Ar fi putut să spună că fusese bolnav. Ei bine, nu! A mărturisit sincer că n-a avut curajul să se scoale pentru că îi fusese prea frig sau visase urît în timpul nopţii şi se simţise obosit.

Capelanul, după liturghie, se uitase la comisar cu ochii lui albaştri, de sfînt de vitraliu.

— De ce credeţi că acest copil a inventat o poveste ca asta?

Acum, Maigret ştia cum se petrecuseră lucrurile cu o zi înainte la capela spitalului. Justin, care clănţănea din dinţi, la capătul puterilor, făcuse o adevărată criză de nervi. Dar slujba nu putea fi întîrziată. Călugăriţa o anunţase pe stareţă şi ajutase la slujbă în locul copilului, căruia i se dădeau îngrijiri în sacristie.

Abia după zece minute se gîndise stareţa să anunţe poliţia. Fusese nevoită să traverseze capela şi toată lumea simţise că se petrecea ceva.

Brigadierul de serviciu de la comisariatul din cartier nu înţelesese.

— Poftim?... Stareţă?... Ce stareţă?

Şi i se repetase încet, aşa cum se vorbeşte în mănăstiri, că se comisese o crimă pe strada Sainte-Catherine, dar poliţiştii nu găsiseră nimic, nici victima, nici – bineînţeles – asasinul.

Ca în fiecare zi, de parcă nu s-ar fi întîmplat nimic, Justin se dusese la şcoală la opt şi jumătate, iar inspectorul Besson, un ins scund şi solid, care semăna cu un boxer şi făcea pe durul, se dusese la el în clasă la nouă şi jumătate, după ce raportul ajunsese la Brigada mobilă.

Bietul băiat! Într-un birou mohorît, care mirosea a pipă şi a sobă înfundată, copilul fusese interogat nu în calitate de martor, ci de făptaş.

Rînd pe rînd, cei trei inspectori, Besson, Thiberge şi Vallin, încercaseră să-l păcălească, să-l facă să se încurce în declaraţii.

Şi, pe deasupra, mama venise după fiul ei. Stătea în anticameră, plîngea şi le spunea tuturor:

— Sîntem oameni cinstiţi, n-am avut niciodată de-a face cu poliţia.

Maigret, care lucrase pînă tîrziu cu o zi înainte, pentru că ancheta un caz legat de stupefiante, sosise la birou abia pe la unsprezece.

— Ce s-a întîmplat? întrebase el văzîndu-l pe copil, fără o lacrimă în ochi, stînd pe picioarele-i slabe ca pe nişte pinteni de cocoş.

— Un puşti îşi bate joc de noi. Pretinde că a văzut un cadavru pe stradă şi chiar un asasin care a fugit la apropierea lui. Dar un tramvai a trecut pe aceeaşi stradă patru minute mai tîrziu şi vatmanul n-a zărit nimic. Strada e liniştită şi nimeni n-a auzit nimic. În fine, un sfert de oră mai tîrziu, după ce poliţia a fost anunţată de nu ştiu ce călugăriţă, pe trotuar nu era absolut nimic, nici cea mai mică pată de sînge.

— Hai în biroul meu, micuţule.

Maigret fusese primul care îi vorbise frumos lui Justin în ziua aceea. Primul care îi vorbise ca unei fiinţe normale, nu ca unui puşti cu multă imaginaţie sau mincinos.

Îl pusese să repete toată povestea simplu, calm, fără să-l întrerupă, fără să-şi noteze ceva.

— O să te duci în continuare să ajuţi la slujbă?

— Nu. Nu vreau să mă mai duc. Mi-e prea frică.

Era totuşi un mare sacrificiu. Desigur, copilul era pios. Desigur, era profund încîntat de poezia acelei prime slujbe în atmosfera caldă şi puţin misterioasă din capelă.

În plus, aceste slujbe erau plătite cu foarte puţin, însă destul ca să-şi poată face un mic capital. Îşi dorea atît de mult o bicicletă pe care părinţii nu puteau să i-o cumpere!

— Îţi voi cere să te mai duci o dată, o singură dată, mîine-dimineaţă.

— N-aş îndrăzni să mai merg pe drum.

— Te voi însoţi. O să te-aştept în faţa casei. Vreau să te comporţi la fel ca în celelalte zile.

Aşa se şi întîmplase, iar Maigret, la şapte dimineaţa, se afla singur la poarta spitalului, într-un cartier pe unde trecuse doar cu tramvaiul sau cu maşina.

Din cerul acum albastru-verzui, cădea întruna o burniţă rece, care se lipea de umerii comisarului, şi acesta strănutase de două ori. Cîţiva trecători mergeau pe lîngă case, cu gulerul pardesiului ridicat şi cu mîinile în buzunare, iar măcelarii şi băcanii ridicau obloanele vitrinelor.

Era greu de imaginat un cartier de un calm mai banal. Faptul că doi bărbaţi, doi beţivi, de pildă, se certaseră, la şase fără cinci dimineaţa, pe trotuarul străzii Sainte-Catherine, era ceva ce se putea admite în ultimă instanţă.

La fel, se putea admite că un vagabond, un derbedeu oarecare, atacase un trecător matinal ca să-l jefuiască şi-l lovise cu cuţitul.

Numai că exista urmarea. După spusele copilului, asasinul fugise la apropierea lui şi în acel moment era şase fără cinci minute.

Or, la ora şase trecea primul tramvai şi vatmanul spunea că nu văzuse nimic.

Se putea să fi fost distrat, să se fi uitat în altă parte.

Dar, la şase şi cinci, doi agenţi de poliţie care îşi terminau rondul treceau pe acelaşi trotuar. Nu văzuseră nimic!

La şase şi şapte sau opt minute, un căpitan de cavalerie, care locuia la trei case de locul indicat de Justin, ieşise, ca în fiecare dimineaţă, să se ducă la cazarmă.

Nici el nu văzuse nimic!

În fine, la şase şi douăzeci de minute, agenţii pe bicicletă trimişi de comisariatul din cartier nu găsiseră nici ei vreo urmă de victimă!

Oare cineva venise între timp şi ridicase cadavrul cu automobilul sau cu camioneta? Maigret, calm, fără nici o emoţie, ţinuse să ia în calcul toate ipotezele, iar aceasta se dovedise la fel de falsă ca şi celelalte. Pe strada aceea, la numărul 42, locuia o femeie bolnavă. Soţul o veghease toată noaptea şi era categoric.

— Auzim toate zgomotele de-afară. Sînt cu atît mai atent, cu cît soţia mea, care suferă mult, tresare la cel mai mic zgomot. Tramvaiul a trezit-o după ce abia adormise. Declar că n-a trecut nici o maşină înainte de şapte dimineaţa. Prima a fost cea care ia gunoiul.

— Şi altceva n-aţi auzit?

— Cineva a alergat, la un moment dat...

— Înainte de tramvai?

— Da, pentru că soţia dormea... Tocmai îmi făceam o cafea la reşou.

— Aţi auzit o persoană alergînd?

— Mai degrabă două.

— Nu ştiţi în ce direcţie?

— Storul era lăsat... Scîrţîie cînd îl ridic, aşa că nu m-am uitat.

Era singura declaraţie în favoarea lui Justin. La două sute de metri de-acolo se afla un pod, iar agentul care făcea de pază în acel loc nu văzuse nici o maşină.

Trebuia să se presupună că, la numai cîteva minute după ce fugise, asasinul venise să-şi ia victima pe umeri ca s-o ducă Dumnezeu ştie unde fără să atragă atenţia?

Mai mult, exista o mărturie care te făcea să nu iei deloc în seamă povestea copilului. Locul indicat de el era situat în faţa numărului 61. Inspectorul Thiberge se dusese acolo în ajun, iar Maigret, care nu lăsa nimic la întîmplare, suna acum şi el la aceeaşi uşă.

Era o casă aproape nouă, din cărămidă roşie, cu un prag din trei trepte şi o uşă de pin gălbui lăcuită, pe care lucea arama lustruită a cutiei de scrisori.

Era abia şapte şi jumătate dimineaţa, dar – după cît i se spusese – comisarul se putea prezenta la acea oră.

O femeie bătrînă, slabă şi cu o umbră de mustaţă deschise întîi o ferestruică şi discută cu el îndelung înainte să-l lase să intre în vestibulul unde mirosea a cafea proaspătă.

— Mă duc să văd dacă domnul judecător poate să vă primească.

Într-adevăr, era casa unui judecător de pace ieşit la pensie, despre care se spunea că primea rentă şi locuia acolo numai cu servitoarea lui.

Maigret auzi şuşoteli în camera din faţă, care ar fi trebuit în mod normal să fie salonul. Apoi bătrîna veni şi-i zise cu răutate:

— Intraţi. Ştergeţi-vă picioarele, vă rog. Nu sînteţi în grajd.

Nu era un salon şi chiar nimic din ce obişnuim să ne imaginăm. Încăperea, destul de mare, arăta ca un fel de dormitor, birou de lucru, bibliotecă şi chiar pod, pentru că se puteau vedea îngrămădite acolo obiectele cele mai felurite.

— Ai venit să cauţi cadavrul? întrebă o voce care îl făcu pe Maigret să tresară.

Cum în încăpere se afla un pat, privise în mod firesc în direcţia lui, dar era gol. Vocea venea dinspre şemineu, unde un bătrîn slab stătea afundat într-un fotoliu, cu un pled pe picioare.

— Scoate-ţi pardesiul, pentru că-mi place la nebunie căldura şi n-o să poţi rezista mult timp aici.

Era adevărat. Bătrînul, care avea un vătrai la îndemînă, se străduia să scoată flăcări cît mai mari din nişte buturugi aprinse.

— Credeam că, de cînd am ieşit la pensie, poliţia a făcut unele progrese şi-a învăţat să se ferească de mărturiile copiilor. Copiii şi tinerele sînt martorii cei mai periculoşi, iar cînd eram judecător...

Purta un halat de casă gros şi, cu toate că în cameră era foarte cald, avea la gît un fular la fel de lat ca un şal.

— Aşadar, în faţa casei mele s-ar fi comis crima, nu-i aşa? Iar dumneata eşti, dacă nu mă înşel, faimosul comisar Maigret, pe care cei din capitală au binevoit să-l trimită în oraşul nostru ca să organizeze Brigada mobilă?

Vocea lui scîrţîia răutăcios. Era un bătrîn ostil, agresiv, caustic.

— Ei bine, dragul meu comisar, dacă nu cumva mă acuzi că sînt înţeles cu asasinul în persoană, te anunţ cu regret, după cum i-am zis deja tînărului dumitale inspector, că eşti pe un drum greşit! Ţi s-a spus, probabil, că bătrînii n-au nevoie să doarmă foarte mult. Dar sînt şi unii care dorm foarte puţin toată viaţa. Aşa a fost, de exemplu, Erasmus şi, de asemenea, un domn cunoscut sub numele de Voltaire.

Privirea i se îndrepta cu satisfacţie spre rafturile bibliotecii, unde cărţile erau stivuite pînă la tavan.

— Ei, au mai fost în situaţia asta şi alţii, despre care probabil că nu ştii mai multe decît despre primii. Pe scurt, e şi cazul meu şi mă laud că n-am dormit mai mult de trei ore pe noapte în ultimii cincisprezece ani. Fiindcă, de zece ani, picioarele nu mai vor să mă ţină şi, de altfel, curiozitatea nu mă atrage deloc spre locurile unde m-ar putea ele duce, trăiesc zi şi noapte în această încăpere care, după cum îţi poţi da seama, dă spre stradă. Stau în fotoliu de la patru dimineaţa, cu mintea limpede, te asigur. Pot să-ţi arăt cartea din care citeam ieri-dimineaţă, dar e lucrarea unui filosof grec şi presupun că nu te interesează. Cu toate astea, dacă un eveniment de genul celui istorisit de copilul dumitale cu imaginaţia prea vioaie s-ar fi petrecut sub fereastra mea, pot să afirm că aş fi băgat de seamă. Picioarele mi-au slăbit, ţi-am spus, dar auzul mi-e încă bun. În fine, am rămas destul de curios din fire ca să mă interesez de tot ce se petrece pe stradă şi, dacă asta te amuză, pot să-ţi spun la ce oră trece fiecare gospodină prin faţa ferestrei mele ca să-şi facă piaţa.

Îl privi pe Maigret cu un zîmbet triumfător.

— Prin urmare, sînteţi obişnuit să-l auziţi pe tînărul Justin trecînd prin faţa casei? întrebă comisarul, cu o blîndeţe angelică.

— Natural.

— Să-l auziţi şi să-l vedeţi?

— Nu înţeleg.

— Mai mult de jumătate, aproape două treimi din an, la ora şase dimineaţa se luminează de-a binelea, iar băiatul ajută la slujba de la ora şase şi vara, şi iarna.

— Îl vedeam trecînd.

— Dat fiind că era un eveniment zilnic şi atît de regulat, ca primul tramvai, trebuie să fi fost atent.

— Adică?

— De exemplu, cînd sirena unei uzine sună în fiecare zi la aceeaşi oră într-un cartier, cînd o persoană trece prin faţa ferestrelor dumneavoastră cu o regularitate de ceas, vă spuneţi cît se poate de firesc: „Ia uite, e ora cutare!”. Şi dacă, într-o zi, sirena nu sună, remarcaţi: „Înseamnă că e duminică...” Dacă persoana nu trece, vă întrebaţi: „Ce-a putut să i se întîmple? E bolnavă?”.

Judecătorul se uita la Maigret cu ochii lui mici, vioi şi parcă perfizi. Părea să-i poarte pică pentru că îi dădea o lecţie.

— Ştiu toate astea, mormăi el trosnindu-şi degetele uscăţive. Am fost judecător înainte să intri dumneata în poliţie.

— Cînd copilul de cor trecea...

— Îl auzeam, dacă asta vrei să mă faci să recunosc!

— Şi dacă nu trecea?

— S-ar fi putut întîmpla să observ. Dar s-ar fi putut să nu remarc. Ca în cazul sirenei de care vorbeai adineauri. Nu eşti frapat în fiecare duminică de absenţa sunetului sirenei.

— Şi ieri?

Oare Maigret se înşela? Avea impresia că bătrînul judecător se încrunta, că în fizionomia lui stăruia un fel de îmbufnare, un ermetism îndîrjit. Oare bătrînii nu se îmbufnează precum copiii? Nu au deseori aceleaşi încăpăţînări puerile?

— Ieri?

— Da, ieri.

De ce să repete întrebarea, dacă nu ca să cîştige timp să ia o hotărîre?

— N-am remarcat nimic.

— Nici că trecuse...

— Nu.

— Nici că nu trecuse...

— Nu.

Minţea într-unul din cazuri. Maigret era sigur de asta. Voia să meargă mai departe şi continuă să-l întrebe:

— N-aţi auzit pe nimeni alergînd pe sub ferestrele dumneavoastră?

— Nu.

De data asta, tăgăduirea era fermă şi bătrînul probabil nu minţea.

— N-aţi auzit nici un zgomot anormal?

— Nu.

Acelaşi „nu” sincer şi parcă triumfător.

— Nici zgomot de paşi, bufnetul unui corp care cade, gemete?

— Absolut nimic.

— Vă mulţumesc.

— N-ai pentru ce.

— Dat fiind că aţi fost magistrat, evident, nu vă întreb dacă sînteţi pregătit să repetaţi sub jurămînt declaraţiile făcute.

— Oricînd doriţi.

Bătrînul zisese asta cu un fel de nerăbdare veselă.

— Îmi cer scuze că v-am deranjat, domnule judecător.

— Vă urez succes în anchetă, domnule comisar.

Bătrîna servitoare stătuse probabil la uşă, pentru că aştepta în prag atunci cînd trebui să-l conducă pe comisar şi să închidă uşa de la intrare în urma lui.

În acel moment, pe cînd revenea la viaţa de toate zilele, Maigret avea o senzaţie ciudată, pe acea stradă liniştită de la periferie, unde gospodinele începeau să ia direcţia prăvăliilor şi se puteau vedea copii mergînd la şcoală.

I se părea că fusese înşelat şi totuşi ar fi jurat că judecătorul nu minţise, decît poate o dată, prin omisiune. Mai avea impresia că, la un moment dat, fusese pe punctul să descopere ceva foarte straniu, foarte subtil, foarte neaşteptat şi că în acel moment ar fi fost necesar doar un mic efort, de care el însă nu fusese în stare.

Îl revedea pe copil. Îl revedea pe bătrîn. Căuta o legătură.

Îşi umplu încet pipa stînd pe marginea trotuarului. Apoi, cum nu luase încă micul dejun, nici măcar nu băuse o ceaşcă de cafea cînd se sculase şi avea pardesiul ud la umeri, se duse să aştepte tramvaiul în colţul Pieţei Congresului ca să meargă acasă.