© 2014 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-4500-8

ISBN PDF: 978-973-46-4501-5

ISBN print: 978-973-46-3896-3

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: Delius, Expo ’58, 2010

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

JONATHAN COE (născut în 1961, la Birmingham) a studiat la Trinity College din Cambridge. A fost profesor la University of Warwick, unde a obţinut şi titlul de doctor în literatură engleză. Primele sale romane – Femeia întîmplătoare (1987), Un strop de dragoste (1989) şi Piticii morţii (1990; Polirom, 2006) – impun o nouă voce a literaturii britanice contemporane, caracterizată printr-un umor specific, o preocupare pentru problemele sociale şi o accentuată tonalitate sarcastică, temperată de un umanism subtil. Romanul Ce hăcuială! (1994; Polirom, 2008) obţine John Llewellyn Rhys Prize în Anglia şi Prix du Meilleur Livre Étranger în Franţa, iar Casa somnului (1997; Polirom, 2001), considerat capodopera sa, este recompensat cu Writers’ Guild of Great Britain Award şi Prix Médicis Étranger. Ulterior autorului britanic i se decernează şi Bollinger Everyman Wodehouse Prize pentru romanul Clubul putregaiurilor (2001; Polirom, 2004, 2012). Pînă în prezent Coe a publicat zece romane, cel mai recent dintre ele, Expo ’58, fiind lansat în Marea Britanie în 2013. Pe lîngă traducerile menţionate anterior din creaţia lui Jonathan Coe, la Editura Polirom au mai apărut Cercul închis (2006), Ploaia înainte să cadă (2009) şi Înspăimîntătoarea viaţă personală a lui Maxwell Sim (2011).

Pentru tata,
care n-a mai apucat s-o termine

„Ştii, înclin să cred că există o explicaţie raţională pentru toate astea.“

(Naunton Wayne către Basil Radford
în The Lady Vanishes, 1938)

„În ziua deschiderii, pavilionul american se transformase într-un instrument de spionaj împotriva Uniunii Sovietice şi a aliaţilor săi.“

(Robert W. Rydell, World of Fairs:
The Century-of-Progress Expositions)

Toţi suntem entuziasmaţi de Bruxelles

Într-o notă din data de 3 iunie 1954 ambasadorul Belgiei la Londra a transmis o invitaţie guvernului britanic al Maiestăţii Sale: invitaţia de a participa la o nouă expoziţie internaţională, pe care belgienii o numeau „Exposition Universelle et Internationale de Bruxelles 1958“.

Cinci luni mai târziu, în data de 24 noiembrie 1954, acceptul oficial al invitaţiei, venit din partea guvernului Maiestăţii Sale, i-a fost prezentat ambasadorului cu ocazia unei vizite la Londra a baronului Moens de Fernig, comisarul general împuternicit de guvernul belgian să îşi asume sarcina organizării expoziţiei.

Urma să fie primul eveniment de acest fel de după terminarea celui de-al Doilea Război Mondial. Urma să aibă loc într-un moment în care naţiunile europene implicate în acea conflagraţie se apropiau şi mai mult de cooperarea paşnică şi chiar de unificare – şi asta într-o epocă în care, pe de altă parte, tensiunile politice dintre NATO şi ţările blocului sovietic ajunseseră la apogeu. Urma să se desfăşoare într-un moment de un optimism fără precedent în privinţa progreselor recente din domeniul ştiinţei nucleare şi într-o perioadă în care acel optimism era temperat de o nelinişte nemaiîntâlnită faţă de ceea ce ar fi putut să urmeze dacă progresele respective ar fi fost folosite într-un mod mai degrabă distructiv decât paşnic. Ca simbol al acestui mare paradox, chiar în mijlocul complexului expoziţional avea să fie înălţată o structură metalică enormă, cunoscută sub numele de Atomium. Concepută şi proiectată de un inginer belgian de origine britanică pe nume André Waterkeyn, construcţia avea să se înalţe la peste o sută de metri deasupra solului şi urma să aibă o formă asemănătoare cu unitatea structurală de bază a unui cristal de fier, mărită de o sută şaizeci şi cinci de miliarde de ori.

În scrisoarea de invitaţie originală scopul expoziţiei era descris după cum urmează: „pentru a facilita compararea numeroaselor activităţi ale diferitelor naţiuni în domeniile gândirii, artelor, ştiinţelor, comerţului şi tehnologiei. Metoda propusă e aceea de a prezenta o imagine de ansamblu a realizărilor actuale, fie ele spirituale sau materiale, precum şi celelalte aspiraţii ale unei lumi aflate într-o schimbare accelerată. Scopul său final este acela de a contribui la dezvoltarea unei unităţi autentice a omenirii, care să se bazeze pe respectarea personalităţii umane“.

Istoria nu a reţinut felul în care a reacţionat ministrul britanic al Afacerilor Externe atunci când a citit aceste cuvinte impresionante. Dar bănuiala lui Thomas era că şi-a imaginat cum îl aşteptau patru ani de stres, certuri şi cheltuieli, aşa că a lăsat invitaţia să-i alunece printre degete, şi-a dus mâinile la frunte şi a murmurat: „O, nu! Afurisiţii ăştia de belgieni…“

Thomas era un bărbat tăcut. Aceasta era trăsătura lui distinctivă. Lucra la Biroul Central de Informaţii de pe Baker Street şi uneori colegii lui îl numeau pe la spate „Ghandi“, pentru că erau zile în care îţi dădea impresia că făcuse un legământ de tăcere. În acelaşi timp – şi tot pe la spate –, unele secretare fuseseră auzite numindu-l „Gary“, deoarece le amintea de Gary Cooper, în timp ce o grupare rivală îl ştia drept „Dirk“, datorită unei asemănări mai mari – în opinia lor – cu Dirk Bogarde. În orice caz, părerea generală era că Thomas e un bărbat frumos, doar că el ar fi fost uimit dacă i-ar fi spus-o vreodată cineva şi, odată intrat în posesia informaţiei, n-ar fi avut nici cea mai vagă idee cum s-o folosească. Blândeţea şi modestia erau calităţile pe care toţi cei care îl întâlneau le observau la el încă din prima clipă şi de-abia mai târziu (dar asta nu era ceva sigur) începeau să-l suspecteze că îndărătul acestora ascunde o anumită siguranţă de sine vecină cu aroganţa. Până atunci însă cel mai adesea era descris drept „un tip decent“, „genul de om pe care te poţi baza“.

Lucra la Biroul Central de Informaţii de paisprezece ani, din 1944, de pe vremea când acesta încă se mai numea Ministerul Informaţiei, iar Thomas n-avea decât optsprezece ani. Iniţial fusese curier şi avansase în carieră cu paşi siguri – dar foarte, foarte lenţi – până la postul pe care-l ocupa în prezent, acela de copywriter asistent. Acum avea treizeci şi doi de ani şi-şi petrecea mare parte a timpului la serviciu, scriind broşuri despre sănătatea şi siguranţa publice, învăţându-i pe pietoni cum să traverseze strada în modul cel mai corect şi pe bolnavii de gripă cum să nu răspândească microbi în spaţiile publice. Erau zile în care îşi amintea de copilăria lui, se gândea la începuturile sale în viaţă (Thomas era fiul unui patron de pub) şi ajungea la concluzia că o duce foarte bine. În alte zile munca pe care o făcea i se părea plictisitoare şi demnă de tot dispreţul, se simţea de parcă ar fi făcut ani în şir acelaşi lucru şi de-abia aştepta să găsească o cale prin care să se apuce de altceva.

Bruxelles-ul însufleţise puţin lucrurile, asta era sigur. Biroul Central de Informaţii fusese numit unicul responsabil pentru întreg conţinutul pavilionului britanic de la Expo ’58, ceea ce declanşase urgent un noian de scărpinături în creştet şi sondări interioare în jurul subiectului înnebunitor şi vag al „britanicităţii“. Ce însemna să fii britanic în 1958? Nimeni nu părea să ştie. Marea Britanie era cufundată până-n gât în tradiţie – cu asta toată lumea era de acord. Tradiţiile, fastul şi ceremonialul ei erau admirate şi invidiate de întreg mapamondul. În acelaşi timp, era împotmolită în trecut: speriată de înnoiri, îngreunată de diferenţe de clasă arhaice şi plină de admiraţie faţă de un sistem ierarhic secretos şi intangibil. În ce direcţie trebuia să te uiţi ca să defineşti britanicitatea? Înainte sau înapoi?

Era o problemă dificilă, iar în anii de dinainte de Expo ’58 ministrul Afacerilor Externe nu era singura persoană pe care o găseai la biroul său, murmurând „Afurisiţii ăştia de belgieni…“ în după-amiezile lungi în care răspunsurile nu păreau să apară cu uşurinţă.

S-au făcut şi unele progrese. James Gardner, ale cărui idei se dovediseră în mare parte deosebit de inspirate în urmă cu şapte ani, la Festivalul Marii Britanii, a fost numit arhitectul pavilionului şi n-a trecut mult până ce a venit cu ideea unui exterior geometric, care să întruchipeze, conform opiniei generale, combinaţia adecvată de modernitate şi continuitate. Pavilionului i se alocase o poziţie foarte favorabilă în parcul expoziţional de pe platoul Heysel, exact la nord de oraşul Bruxelles. Dar ce să pună înăuntru? Milioane de vizitatori erau aşteptaţi să dea năvală în expoziţie, iar printre ei se numărau şi cei veniţi din ţările africane şi din cele ale blocului sovietic. Era de aşteptat ca americanii şi sovieticii să se prezinte cu standuri naţionale la o scară uriaşă. Ce fel de imagine de sine voiau să proiecteze britanicii, dată fiind oportunitatea oferită de o scenă globală atât de amplă şi de un public atât de curios şi de divers?

Nimeni nu părea să ştie răspunsul. Dar toţi căzuseră de acord că pavilionul lui Gardner urma să fie un lucru frumos: acesta era un fapt de netăgăduit. Şi, dacă asta putea fi o consolare, mai exista un lucru asupra căruia toată lumea cădea de acord: pubul. Vizitatorii expoziţiei trebuiau să fie serviţi cu mâncare şi băutură şi, în cazul în care caracterul naţional reuşea să fie exprimat cumva, asta însemna că, într-un fel sau altul, trebuiau să construiască lângă pavilion un pub britanic. Şi, în caz că s-ar găsi cineva care n-ar înţelege ideea, numele pubului nu avea să lase loc nici unui echivoc: urma să se numească Britannia.

În după-amiaza aceasta de la mijlocul lunii februarie a anului 1958 Thomas redacta textul unei broşuri la scrierea căreia dăduse o mână de ajutor şi care urma să fie vândută în faţa pavilionului: Privelişti din Marea Britanie. Textul era scurt şi presărat cu xilogravurile atrăgătoare ale Barbarei Jones. Thomas verifica versiunea în franceză.

„Le Grand-Bretagne vit de son commerce“, citi el. „Outre les marchandises, la Grande-Bretagne fait un commerce important de «services»: transports maritimes et aériens, tourisme, service bancaire, services d’assurance. La «City» de Londres, avec ses célèbres institutions comme la Banque d’Angleterre, la Bourse et la grand compagnie d’assurance «Lloyd’s», est depuis longtemps la plus grand centre financier du monde.“¹

Thomas tocmai se întreba dacă „la“-ul din ultima propoziţie era o greşeală şi dacă n-ar trebui schimbat cu masculinul „le“, când telefonul de pe biroul lui sună şi Susan de la centrală îi dădu surprinzătoarea veste că domnul Cooke, directorul Departamentului Expoziţii, dorea să-l vadă în biroul lui. La ora patru, chiar în după-amiaza aceea.

Uşa era întredeschisă şi Thomas putea auzi vocile celor din partea cealaltă. Voci plăcute, blânde, educate. Vocile bărbaţilor din sistem. Ridică o mână, dând să bată la uşă, dar teama îl făcu să ezite. În ultimii zece ani, dacă nu chiar mai dinainte, fusese înconjurat de astfel de voci la serviciu, aşa că de ce ezita acum, de ce mâna aproape că-i tremura, suspendată în aer în faţa panourilor de lemn? Ce avea deosebit situaţia de faţă?

Era ciudat că teama nu părea să se atenueze niciodată.

— Intră! strigă una din voci drept răspuns la ciocănitul lui mult prea respectuos.

Thomas inspiră adânc, împinse uşa şi păşi în încăpere. Era pentru prima dată când pătrundea în biroul domnului Cooke. După cum era de aşteptat, acesta era mare: un spaţiu silenţios şi reconfortant, cu mobilă din lemn de stejar şi piele de culoare roşie, ce avea două ferestre culisante enorme, care ajungeau aproape până la podea şi ofereau în depărtare priveliştea vârfurilor bătute de vânt ale copacilor din Regent’s Park. Domnul Cooke stătea la birou, iar adjunctul său, domnul Swaine, era aşezat în dreapta lui, lângă fereastră. În picioare, în faţa şemineului, cu o chelie de un gri-rozaliu ce se reflecta necruţător în oglinda cu ramă aurită, se afla un bărbat pe care Thomas nu-l recunoscu. Costumul lui de camgarn, de culoare închisă, şi gulerul alb şi rigid nu spuneau multe despre el. I se potrivea totuşi perfect cu cravata bleumarin, decorată discret cu ceva ce putea fi identificat fără probleme drept emblema unui colegiu de la Oxford sau Cambridge.

— A, Foley!

Domnul Cooke se ridică în picioare şi-i întinse mâna în semn de bun venit. Thomas o strânse moale, mai nedumerit ca niciodată de această primire călduroasă.

— Îţi mulţumim că ai venit. Foarte frumos din partea dumitale. Sunt convins că azi ai multe pe cap. Pe domnul Swaine îl cunoşti, desigur. Iar dânsul este domnul Ellis, de la Ministerul Afacerilor Externe.

Bărbatul necunoscut făcu un pas înainte şi-i întinse mâna. I-o strânse ezitant, cumva precaut.

— Îmi pare bine să te cunosc, Foley. Cooke mi-a povestit multe despre tine.

Lui Thomas lucrul ăsta i se păru extrem de improbabil. Îi strânse şi el mâna şi dădu din cap neajutorat, rămânând fără cuvinte. În cele din urmă se aşeză, răspunzând invitaţiei tăcute a domnului Cooke.

— Bun, zise domnul Cooke, privindu-l pe deasupra biroului. Domnul Swaine mi-a spus că faci treabă bună la proiectul Bruxelles. Că faci o treabă excelentă.

— Mulţumesc, bâigui Thomas, aplecând capul spre domnul Swaine, într-o mişcare ce oscila între încuviinţare şi plecăciune.

Ridicând puţin vocea, fiindcă îşi dădea seama că aşteptau mai mult de la el, adăugă:

— E o provocare. O provocare entuziasmantă.

— Ei bine, toţi suntem entuziasmaţi de Bruxelles, spuse domnul Swaine. Extraordinar de entuziasmaţi. Poţi să fii sigur de asta.

— De fapt, Bruxelles-ul, spuse domnul Cooke, este şi motivul pentru care te-am chemat aici. Swaine, ai face bine să-l pui la curent.

Domnul Swaine se ridică în picioare şi, cu mâinile la spate, începu să măsoare camera cu pasul, asemenea unui profesor de latină aflat pe punctul de a înşira o listă de conjugări verbale.

— După cum ştiţi cu toţii, începu el, standul britanic din cadrul expoziţiei de la Bruxelles este împărţit în două secţiuni. Una e pavilionul oficial al guvernului, care e copilaşul nostru, al celor de la Biroul Central de Informaţii. Cu toţii am făcut eforturi intense în ultimele luni – nu în ultimul rând, tânărul Foley, aici de faţă, care a elaborat nenumărate texte şi broşuri şi câte şi mai câte, ba chiar s-a descurcat de minune cu toate, dacă-mi permiteţi să spun asta. Bineînţeles că pavilionul guvernului este, în esenţă, o expoziţie culturală şi istorică. Ne apropiem acum cu paşi repezi de final şi, ăăă… încă n-am finisat chiar toate aspectele, dar… forma esenţială a expoziţiei este mai mult sau mai puţin stabilită. Ideea e să vindem – sau, mai bine zis, să proiectăm – o imagine a caracterului britanic. Privind lucrurile… privind lucrurile, după cum spuneam, din punct de vedere istoric şi, deopotrivă, cultural. Şi, de asemenea, din punct de vedere ştiinţific. Bineînţeles, încercăm să privim în urmă, la istoria noastră bogată şi diversă. Dar încercăm să privim şi înainte. Să privim cu încredere… ăăă…

Se opri la mijlocul propoziţiei. Cuvântul părea să-i stea pe limbă.

— Spre viitor? îi sugeră domnul Ellis.

Domnul Swaine îl privi radios.

— Exact. În urmă, în trecut, dar şi înainte, spre viitor. Amândouă în acelaşi timp, dacă înţelegeţi ce vreau să spun.

Domnul Ellis şi domnul Cooke încuviinţară la unison. Amândoi păreau să înţeleagă fără probleme ce voia el să spună. Dacă Thomas înţelegea şi el, la rândul lui, părea un lucru fără importanţă în momentul acela.

— Şi-apoi, continuă domnul Swaine, mai e şi pavilionul Industriilor Britanice, care e o cu totul altă mâncare de peşte. Ăsta e pus la punct de cei de la târgurile de comerţ britanice din dominioane, cu ajutorul câtorva inşi sus-puşi din domeniul industriilor, iar scopul lui este destul de… special, prin comparaţie. Noi considerăm Expoziţia Industriilor drept ceva foarte asemănător cu o vitrină de prezentare. Un număr mare de firme s-au arătat dornice să participe şi toate plătesc pentru şansa de a fi acceptate la prezentare, deci ideea este… ei bine, ideea este să încheiem cât mai multe afaceri – adică noi aşa sperăm. Se pare că acesta va fi singurul pavilion finanţat masiv din surse private din întreaga expoziţie şi, fireşte, suntem foarte încântaţi că aici Marea Britanie e cea care dă tonul.

— Sigur că da. „O naţie de mici negustori“², spuse domnul Ellis.

Rosti citatul pe un ton sec, dar o umbră de satisfacţie răzbătu totuşi în zâmbetul lui.

Domnul Swaine păru întru câtva tulburat de intervenţie. Se uită absent câteva secunde la şemineu, care – chiar şi în această după-amiază mohorâtă de februarie – rămăsese gol şi rece. În cele din urmă domnul Cooke se văzu silit să-l abordeze:

— În regulă, Swaine, deci avem pavilionul oficial şi pavilionul industrial. Nu mai e nimic altceva?

— A! Ba da, desigur.

Ieşi din starea de dinainte şi-şi reluă du-te-vino-ul prin încăpere.

— Sigur că mai e ceva. Ceva ce de fapt se potriveşte perfect între cele două. Fireşte, mă refer la…

Se întoarse către Thomas:

— Ei bine, Foley, nu trebuie să-ţi spun eu ce anume. Ştii foarte bine ce trebuie să fie între cele două pavilioane.

Da, Thomas ştia.

— Pubul, spuse el. Pubul va sta între cele două.

— Exact! spuse domnul Swaine. Pubul. Britannia. Un mic han vechi şi demodat, la fel de britanic precum… jobenul şi peştele cu cartofi prăjiţi, reprezentând ospitalitatea – la cel mai înalt nivel pe care naţia noastră îl poate oferi.

Domnul Ellis se cutremură.

— Sărmanii belgieni! Atât avem noi să le oferim, nu? Cârnaţi, piure de cartofi şi plăcinte cu carne de porc vechi de-o săptămână, toate date pe gât cu o halbă de bere trezită. Suficient cât să-ţi vină să emigrezi.

— În 1949, îi reaminti domnul Cooke, la Toronto a fost construită replica unui han din Yorkshire pentru Expoziţia Internaţională a Comerţului. A avut un succes considerabil. Sperăm să repetăm acel succes – şi să construim ceva pornind de la el.

— Păi, fiecare cu ce are, admise domnul Ellis, ridicând din umeri. Când o să vizitez expoziţia, voi vâna o farfurie de midii şi o sticlă decentă de Bordeaux. Între timp, grija mea – a noastră, mai bine zis – este ca acest proiect îndoielnic să fie organizat şi supravegheat cum se cuvine.

Thomas se întrebă ce forţe se ascundeau în dosul acelui pronume la plural. În numele cui vorbea domnul Ellis? Probabil că în numele Ministerului Afacerilor Externe…

— Exact, Ellis, exact. Gândim la fel.

Domnul Cooke bâjbâi un pic prin lucrurile de pe biroul său, găsi o pipă din lemn de cireş şi şi-o strecură între buze, aparent fără intenţia de a o şi aprinde.

— Vezi dumneata, problema cu localul ăsta este… provenienţa lui. Cei de la Whitbread îl vor amenaja şi-l vor administra. Deci partea asta nu e responsabilitatea noastră. Dar tot rămâne o problemă: e în pavilionul nostru. Va fi considerat, inevitabil, o componentă a prezenţei oficiale britanice. După părerea mea… (trase din pipă ca şi cum aceasta ar fi fumegat vesel) …aici avem o problemă clară.

— Dar nu o problemă insolubilă, Cooke, spuse domnul Swaine, îndepărtându-se de şemineu. În nici un caz insolubilă. Asta înseamnă de fapt că trebuie să fim acolo, într-o formă sau alta, pentru a ne pune amprenta asupra acestui lucru – ca să zic aşa – şi să ne asigurăm că… ei bine, că lucrurile decurg aşa cum trebuie.

— Exact, spuse domnul Ellis. Deci avem nevoie de fapt de cineva de la biroul vostru care să fie pe fază – chiar acolo, la faţa locului –, pentru a gestiona situaţia. Sau măcar pentru a o ţine sub control.

Deşi asta îi dovedea mărginirea, nici măcar în stadiul acesta Thomas nu îşi dădu seama care era rolul lui în toată povestea. Stupoarea lui creştea în timp ce îl privea pe domnul Cooke cum deschide dosarul cu coperte maronii aflat pe birou şi începe să-l răsfoiască agale.

— Ascultă, Foley, spuse el. M-am uitat prin dosarul ăsta al tău şi unul sau două lucruri… unul sau două lucruri mi-au cam sărit în ochi. De exemplu, scrie aici că (îşi ridică ochii din dosar şi îi aruncă lui Thomas o privire întrebătoare, ca şi cum informaţia peste care tocmai dăduse era greu de crezut) …scrie aici că mama dumitale era belgiancă. Este adevărat?

Thomas dădu aprobator din cap.

— Încă mai e, dacă tot veni vorba. S-a născut la Leuven, dar a trebuit să părăsească ţara la începutul războiului – vreau să zic Primul Război Mondial –, pe când avea zece ani.

— Cu alte cuvinte, eşti pe jumătate belgian?

— Da. Dar n-am fost niciodată în Belgia.

— Leuven… Acolo se vorbeşte flamanda sau franceza?

— Flamanda.

— Vorbeşti vreunul din dialectele locale?

— Nu prea. Doar câteva cuvinte.

Domnul Cooke se concentră din nou asupra dosarului.

— Am citit câteva lucruri despre tatăl dumitale, despre… mediul său social.

De data asta clătină din cap în timp ce răsfoia paginile, ca şi cum ar fi fost cuprins de o uimire îndurerată.

— Scrie aici că… scrie aici că tatăl dumitale chiar ţine un pub. Oare şi asta e tot ceva adevărat?

— Mă tem că nu, domnule.

— A!

Domnul Cooke păru să oscileze între uşurare şi dezamăgire.

— E drept, a ţinut un pub timp de aproape douăzeci de ani. Era patronul localului „Trandafirul şi coroana“ din Leatherhead. Dar, din păcate, tatăl meu a murit în urmă cu trei ani. Era destul de tânăr. Avea cincizeci şi ceva de ani.

Domnul Cooke îşi plecă privirea.

— Îmi pare rău, Foley.

— A murit de cancer la plămâni. Era un fumător înrăit.

Cei trei bărbaţi se uitară lung la el, uimiţi de această informaţie.

— Un studiu recent, explică grijuliu Thomas, a arătat că ar putea exista o legătură între fumat şi cancerul la plămâni.

— Ciudat, reflectă cu voce tare domnul Swaine. Eu mă simt întotdeauna mai sănătos după ce trag o ţigară, două.

Urmă o pauză stânjenitoare.

— Ei bine, Foley, zise domnul Cooke, trebuie să fi fost ceva teribil pentru dumneata. Te asigurăm de toată înţelegerea şi simpatia noastră.

— Mulţumesc, domnule. Ne lipseşte foarte tare – şi mamei mele, şi mie.

— Hm… da, desigur, e şi faptul că ţi-ai pierdut tatăl, spuse repede domnul Cooke, deşi părea să nu se fi referit la asta. Dar noi nu despre asta vorbeam. Noi simpatizăm cu dumneata mai degrabă pentru… felul cum ai pornit în viaţă. Cu toate astea pe cap – pubul şi povestea cu Belgia –, trebuie să fi simţit un handicap destul de mare.

Rămas pentru moment fără grai, Thomas nu putu decât să-l lase să vorbească în continuare.

— Înţeleg că ai reuşit să intri la un liceu teoretic de stat, deci asta trebuie să fi fost o realizare. Cu toate astea, te-ai descurcat extraordinar, zic eu, dacă ai ajuns unde ai ajuns. Nu sunteţi de acord, domnilor? Tânărul Foley, aici de faţă, a demonstrat că are ceva curaj şi hotărâre, nu?

— Cam da, zise domnul Swaine.

— Absolut, spuse domnul Ellis.

În tăcerea care urmă, Thomas simţi cum se cufundă într-o stare de indiferenţă absolută faţă de conversaţia din jur. Se uită prin fereastra culisantă în zare, înspre parc, iar în timp ce aştepta ca domnul Cooke să vorbească, simţi o poftă sălbatică să fie acolo, să se plimbe împreună cu Sylvia, să împingă căruciorul şi să se uite amândoi la copilaşul cufundat într-un somn profund, animalic, fără vise.

— Ei bine, Foley, spuse directorul Departamentului Expoziţii din cadrul Biroului Central de Informaţii, închizând dosarul cu o fermitate bruscă, e destul de evident că eşti omul pe care-l căutăm. Omul nostru.

— Omul vostru? zise Thomas, iar privirea îi reveni încet la lumea din jurul lui.

— Omul nostru, da. Omul nostru de la Bruxelles.

— Bruxelles?

— Foley, n-ai fost atent? După cum explica domnul Ellis, aici de faţă, avem nevoie de cineva de la B.C.I. care să supravegheze întreaga activitate a pubului Britannia. Avem nevoie de cineva la faţa locului, în incinta lui, pe toată durata celor şase luni de expoziţie. Şi acel cineva vei fi dumneata.

— Eu, domnule? Dar…

— Dar ce? Tatăl dumitale a ţinut un pub timp de douăzeci de ani, nu? Aşadar, în atâta vreme trebuie să fi învăţat câte ceva despre asta.

— Da, dar…

— Şi mama dumitale e din Belgia! Ce Dumnezeu? Doar îţi curge sânge belgian prin vine. Pentru dumneata va fi ca o a doua casă!

— Dar… Cum rămâne cu familia mea, domnule? Nu pot să o părăsesc aşa, pur şi simplu, pentru o perioadă atât de lungă. Am o soţie. Avem o fetiţă nou-născută.

Domnul Cooke dădu din mână cu nonşalanţă:

— Ei bine, atunci ia-le cu tine, dacă vrei. Deşi, ca să fiu sincer, mulţi bărbaţi ar profita din plin de ocazia de a scăpa şase luni de scutece şi jucării zdrăngănitoare. Ştiu că eu aşa aş fi făcut la vârsta dumitale.

Lansă un zâmbet încântat spre toţi cei prezenţi.

— Deci totul e stabilit, nu?

Thomas întrebă dacă putea să se gândească peste weekend înainte să dea un răspuns. Domnul Cooke păru surprins şi ofensat, dar acceptă.

În restul după-amiezii aceleia lui Thomas i-a venit greu să se mai concentreze la treabă şi când s-a făcut ora cinci şi jumătate, încă mai era agitat. În loc să ia metroul imediat, s-a dus la Volunteer şi a comandat un ţap de bere şi o porţie mică de whisky. Barul era aglomerat şi plin de fum şi nu dură mult până ce se văzu nevoit să împartă masa cu o tânără brunetă şi un bărbat mult mai în vârstă, cu o mustaţă cazonă. Cei doi păreau să aibă o aventură şi nu prea se străduiau s-o ascundă. Când se plictisi să le mai asculte planurile pentru weekend şi să fie înghiontit de grupul de studenţi de la Academia Regală de Muzică, îşi termină băuturile şi plecă.

Se întunecase de-a binelea şi era deja o noapte urâcioasă. Vântul bătea atât de tare, încât aproape că-i întoarse umbrela pe dos. Când ajunse în staţia de metrou din Baker Street, Thomas îşi dădu seama că avea să ajungă acasă foarte târziu şi că urma să aibă necazuri dacă nu telefona. Sylvia răspunse aproape imediat.

— Tooting, 2-5-1-1.

— Bună, scumpo, eu sunt.

— O! Bună, scumpule.

— Cum merge treaba?

— Merge bine.

— Şi micuţa? Doarme?

— Momentan nu. Unde eşti? Se-aude mult zgomot pe fundal.

— Sunt pe Baker Street.

— Pe Baker Street? Cum de eşti încă acolo?

— Am intrat să beau ceva pe fugă. Drept să-ţi zic, cam simţeam nevoia. Am avut o zi groaznică. După-amiază m-au chemat în birou la şef şi mi-au trântit bomba. Am nişte veşti pentru tine când ajung acasă.

— Veşti bune sau rele?

— Bune… cred.

— Ţi-ai amintit să dai o fugă pe la farmacie la prânz?

— La naiba! Nu, am uitat.

— Of, Thomas!

— Ştiu. Îmi pare rău, dar mi-a ieşit din minte.

— Nu mai avem nici un pic de sirop pentru colici. Şi fetiţa a plâns toată după-amiaza.

— Nu poţi să te duci până la Jackson’s?

— La Jackson’s închid la cinci.

— Dar băiatul ăla al lor livrează la domiciliu, nu?

— Numai dacă-i suni să-i rogi. Acum nu pot să-i sun, probabil au închis magazinul de-o veşnicie. Va trebui să ne descurcăm cumva până mâine.

— Îmi pare rău, iubito. Sunt un dobitoc.

— Da, eşti. Şi-o să întârzii foarte mult la cină.

— Ce-ai gătit?

— Plăcintă cu cartofi şi carne. E gata de mai bine de-o oră, dar o s-o ţin caldă până vii.

Thomas puse receptorul în furcă şi ieşi din cabina telefonică, dar apoi, în loc să coboare imediat pe scările rulante, îşi aprinse o ţigară, se sprijini de un perete şi începu să se uite la oamenii care treceau grăbiţi pe lângă el. Se gândi la conversaţia pe care tocmai o avusese cu soţia lui. Fusese plină de afecţiune, ca de obicei, dar ceva la ea îl deranjase. În ultimele luni simţise tot mai tare că centrul de greutate al relaţiei sale cu Sylvia se schimbase. Fără îndoială că asta se întâmplase din cauza apariţiei micuţei Gill. Sigur că, în anumite privinţe, evenimentul ăsta îi apropiase, numai că… Acum Sylvia era aşa de ocupată din pricina responsabilităţii cotidiene de a avea grijă de fetiţă şi de a se ocupa de nesfârşitele şi imprevizibilele ei nevoi, încât Thomas nu putea să nu se simtă oarecum marginalizat, lăsat pe dinafară. Dar ce putea face? Imaginea fugară care-i trecuse prin minte când se afla în biroul domnului Cooke – cu ei doi împingând căruciorul împreună prin Regent’s Park – fusese una destul de vie. Dar ce bărbat se lăsa subjugat de astfel de viziuni? Ce bărbat dădea întâietate unei plimbări prin parc, împreună cu soţia şi fiica sa nou-născută, în locul presantei probleme de a răzbi în viaţă? Carlton-Browne şi Windrush îl auziseră într-o dimineaţă vorbind cu Sylvia la telefon despre sughiţurile micuţei şi îl luaseră peste picior zile în şir din pricina asta. Şi aveau şi de ce. În toate astea nu era nimic demn, nimic serios. La urma urmei, în ziua de azi şi în vremuri precum cele de acum un bărbat avea responsabilităţi. Avea de jucat un rol.

Ar fi o nebunie să refuze slujba de la Bruxelles. Peste cincizeci de minute, în clipa când ajunse în faţa casei, se hotărâse deja. Dar mai era ceva: era decis să nu-i pomenească Sylviei despre propunerea domnului Cooke. Nu încă. Nu înainte de a se hotărî dacă ea şi fetiţa trebuiau sau nu să vină cu el. Între timp avea să ţină vestea pentru sine. În timpul cinei îi spuse că „bomba“ de care-i pomenise la telefon era o mică îmbunătăţire legată de contribuţia lui la fondul de pensii.

1. „Marea Britanie trăieşte de pe urma comerţului. În afară de mărfuri, Marea Britanie face un comerţ substanţial de «servicii»: transporturi maritime şi aeriene, turism, servicii bancare, servicii de asigurări. Londra, cu al său «City», cu celebrele sale instituţii precum Banca Angliei, Bursa şi marea companie de asigurări «Lloyd’s», este de multă vreme cel mai puternic centru financiar al lumii“ (în fr., în orig.).

2. Referire la o expresie faimoasă folosită de Napoleon pentru a descrie Marea Britanie: „a nation of shopkeepers“. Expresia a fost folosită însă pentru prima dată de filosoful şi economistul scoţian Adam Smith în lucrarea sa Avuţia naţiunilor (The Wealth of Nations).

Ce-a fost a fost

În 1914, când fugise din Belgia la Londra împreună cu mama ei, se numea Marte Hendrickx. Dar englezilor numele de felul acesta li se păreau prea dificile. Mama ei îi anglicizase şi numele, şi prenumele, unul după altul, astfel încât până la a optsprezecea aniversare a sa devenise Martha Hendricks. Începând din ziua nunţii ei din 1924, era Martha Foley. Prin urmare, de mai bine de treizeci de ani propriul ei nume i se părea un fel de ciudăţenie. Iar acum, când bărbatul al cărui nume îl luase murise, sentimentul de înstrăinare de sine era mai acut şi mai apăsător ca niciodată.

Astăzi Martha Foley – dacă asta era într-adevăr ea – se aşezase în staţie şi aştepta răbdătoare sosirea autobuzului. Era ora 11.32. Autobuzul urma să sosească abia la 11.43. Nu o deranja faptul că trebuia să aştepte. Nu-i plăcea să lase lucrurile în voia sorţii.

Avea cincizeci şi trei de ani. Împlinea cincizeci şi patru în septembrie. Dacă ar fi vrut, ar fi putut să se înfrumuseţeze. Însă ea alesese în schimb să se îmbrace cu nişte haine cuminţi, de femeie de vârstă mijlocie, să nu poarte tocuri, să-şi tundă părul încărunţit într-o manieră austeră şi respectabilă (cam ca a Reginei Mamă) şi să evite orice fard, cu excepţia unui ruj roşu, aplicat neglijent, şi, uneori, a unui strat vag de pudră. La urma urmei, de-acum era bunică. Trebuia să-şi păstreze o anumită demnitate.

Martha Foley privi placidă fâşia de drum care se întindea în faţa ei, suburbiile înfrunzite ale oraşului, contururile modeste ale dealurilor din Surrey, ce se înălţau în apropiere. Dimineaţa aceasta era mormântal de tăcută, cum numai o dimineaţă de duminică în Anglia putea fi.

Încă şase minute până la sosirea autobuzului. Martha îşi întinse picioarele şi scoase un mic şi discret oftat de satisfacţie. Iubea liniştea aceasta tipic englezească. Nu se mai sătura de ea.

La ora unu şi cinci minute Thomas îşi turnă puţin whisky, pe care îl potoli cu un jet scurt de sifon din dulapul cu băuturi. Sylviei şi mamei lui le turnă câte un pahar de sherry dulce, maroniu-închis.

— Poftim, mamă, dă-l pe gât, spuse el.

Sylvia intră în camera, aranjându-şi părul. Verificase friptura, care era aproape gata. Nu-i mai rămânea de pregătit decât sosul.

— Şi ce mai faceţi, doamnă Foley? spuse ea, aplecându-se să-şi sărute soacra pe obrazul pudrat. Autobuzele au venit la timp în dimineaţa asta, nu? Ştiţi, imediat ce-o să ne luăm o maşină, Thomas va putea să se repeadă până în Leatherhead şi să vă aducă. Şi-atunci n-o să mai trebuiască să faceţi drumul ăsta îngrozitor de lung.

— Nu mă deranjează, răspunse Martha. Nu mă deranjează deloc.

— E bine că vrea să-şi păstreze independenţa, spuse Thomas.

Mama lui îi aruncă o privire tăioasă peste masă.

— Mă faci să par străveche. Ăsta e genul de lucru pe care ar trebui să-l zici peste douăzeci de ani, când voi fi cu adevărat bătrână.

— Oricum, spuse împăciuitor Thomas, mai e mult până să ne luăm o maşină. Mult de tot. O să plătim rate la casa asta mulţi ani de-acum încolo.

— Ei bine, vor fi nişte bani bine cheltuiţi, spuse doamna Foley, uitându-se în jur. E o casă frumoasă.

După ce comentariul ei pluti o vreme prin aer şi apoi ecoul lui se stinse, urmă o pauză lungă, în timpul căreia ceasul de pe şemineu păru să ticăie extrem de tare. Simţind că rămăsese deja fără subiecte de conversaţie, Thomas se uită cu jind la exemplarul din ediţia curentă a ziarului Observer, pe care trebuise să îl lase deoparte, pe jumătate citit, pe măsuţa ce se nimerise alături. Era un număr deosebit de interesant. Un articol al lui Bertrand Russell, scris în termeni foarte duri, ce sprijinea Campania pentru Dezarmare Nucleară, contrabalansat de un editorial mai temperat de pe pagina opusă, care susţinea că atunci când dădeau năvală să condamne proliferarea acestor arme, oamenii nu ar trebui să uite avantajele fantastice pe care urma să le ofere tehnologia nucleară. O sursă potenţial inepuizabilă de energie curată şi ieftină, fără doar şi poate. Deocamdată Thomas încă nu ştia pe ce poziţii se plasa el în această dispută şi, cum argumentele citite îi erau încă proaspete în minte, i-ar fi plăcut să le disece cu cineva. Dacă ar fi fost la serviciu, poate că ar fi abordat subiectul cu Windrush sau cu Tracepurcel la cantina de la birou, dar Sylvia era în general prea nesigură pe ea ca să avanseze o opinie personală despre astfel de probleme. De fapt minţile lor – se gândea el uneori – începeau să evolueze pe trasee complet diferite. Asta nu era bine. Nu că s-ar fi aşteptat ca ea să fie vreo expertă în politici internaţionale sau în ştiinţă nucleară – nici el n-ar fi putut pretinde aşa ceva –, dar simţea că era important (ba chiar o responsabilitate) să-şi menţină interesul faţă de astfel de probleme. Să citească despre ele, să fie informat, constituia o parte esenţială a vieţii sale cotidiene. Simţea nevoia să creadă că undeva acolo, dincolo de marginile tăcute ale suburbiei Tooting, exista o lume a ideilor, mişcărilor, descoperirilor şi schimbărilor memorabile, o lume care se afla într-o stare de permanent dialog cu ea însăşi, dialog la care într-o bună zi (cine ştie?) ar fi putut să-şi aducă şi el mărunta sa contribuţie.

— Mai bine m-aş apuca de morcovii ăia, spuse Sylvia, punând paharul pe masă.

Dădu să se ridice în picioare, dar Thomas i-o luă înainte.

— Sunt afară, în curte, nu-i aşa? întrebă el şi ieşi imediat, înainte ca soţia lui să-l poată opri.

Rămase una în compania celeilalte, Sylvia şi soacra ei se măsurară îngrijorate cu privirea.

— Ce poză drăguţă, spuse doamna Foley cu o voce veselă după ce băură amândouă câteva înghiţituri de sherry.

Era o fotografie recentă cu micuţa Gill, făcută cu două săptămâni în urmă într-un cabinet fotografic de pe High Street, ce le fusese livrată prin poştă chiar ieri-dimineaţă, într-o ramă elegantă din lemn de fag. Fetiţa stătea aşezată în fund pe un covoraş din blană de oaie, avea nişte ochi luminoşi şi purta o boneţică din dantelă, care ascundea faptul că părul îi era încă destul de rar. Era o poză în alb-negru, dar fotograful pictase cu măiestrie obrajii fetiţei în tonuri rozalii.

— O să se facă o frumuseţe, prezise doamna Foley.

— Naiba ştie! Om mai vedea, spuse Sylvia, plecând privirea, ca şi cum complimentul i-ar fi fost adresat chiar ei.

— Are coloritul tău, vezi? O să aibă un ten frumos, exact ca tine. Că dacă l-ar moşteni pe Thomas la capitolul ăsta, am băga-o pe mânecă. Când era mai tânăr, Thomas avea un ten teribil. Îngrozitor. Păi, chiar şi-acum uite că-i mai ies din când în când coşuri. L-a moştenit pe taică-său.

Toate astea au fost spuse pe un ton cât se poate de firesc. Experienţa – din care avea cu carul – o învăţase pe doamna Foley multe lucruri, dar nu şi cât de necesar era să ai tact.

— Acum doarme, nu-i aşa?

— Da. Adevărul e că ar trebui să mă duc să văd ce face.

Ar fi fost o scuză jalnică pentru Sylvia ca să părăsească încăperea. Din fericire, i se ivi un motiv mai bun atunci când sună telefonul de pe hol.

— Mă scuzaţi.

Era mama ei, Gwendoline: suna de la Birmingham. Thomas, care era ocupat cu curăţatul morcovilor, scoase capul din bucătărie şi şuieră printre dinţi „Spune-i să sune mai târziu!“, dar Sylvia nu-l luă în seamă. Cele două dădeau impresia că îşi împărtăşesc anumite probleme de familie foarte importante, dar Thomas nu află despre ce era vorba decât ulterior, când erau cu toţii în jurul mesei, iar friptura de miel era deja tăiată şi pusă în farfurii.

— Îmi cer scuze pentru întrerupere, spuse Sylvia, servind-o pe doamna Foley cu legume, dar mama avea ceva destul de neplăcut să-mi spună.

— Mie să nu-mi pui prea mulţi, spuse doamna Foley, uitându-se cu atenţie la cartofi. Corsetul ăsta e şi-aşa destul de strâmt. Nu vreau să mă fac durdulie.

— Dar ce s-a întâmplat, iubito? întrebă Thomas.

— E vorba de verişoara Beatrix.

— A, da?

Thomas ciulea întotdeauna urechile când auzea numele lui Beatrix. Într-un fel, ea era cea mai interesantă (şi mai puţin respectabilă) membră a familiei Sylviei, o aventurieră romantică incorigibilă, pe care faptul că era mama unei fetiţe foarte mici, de care trebuia să aibă grijă, nu prea reuşea s-o tempereze. Plăcerea de a-şi exprima dezaprobarea faţă de cel mai recent scandal în care fusese implicată Beatrix era una dintre puţinele pe care Thomas şi Sylvia le împărtăşeau: isprăvile ei stârneau în amândoi, în egală măsură, izbucniri periodice de dezaprobare şi fiori de invidie ascunsă.

— Nu-mi spune, zise el. L-a părăsit deja pe amărâtul ăla de canadian bătrân şi şi-a găsit o nouă victimă. Ştiam eu că n-o să dureze mai mult de un an, doi.

Dar se dovedi că veştile erau mult mai dramatice.

— A avut un accident îngrozitor, le spuse Sylvia. Era în maşină şi oprise la sensul giratoriu, când un camion imens a lovit-o din spate.

— Dumnezeule! spuse Thomas. A fost rănită grav?

Sylvia dădu din cap că da.

— Şi-a rupt gâtul, sărăcuţa! O să stea în spital luni în şir.

Se lăsă o tăcere solemnă, respectuoasă.

— A avut noroc că a scăpat cu viaţă, spuse doamna Foley.

— Ştiu. Ar trebui să fim recunoscători măcar pentru asta.

În tăcerea prelungă ce a urmat, Thomas spuse:

— Că tot veni vorba de recunoştinţă…

— Oh! Da, desigur…

Sylvia îşi uni palmele şi închise ochii. Ceilalţi doi făcură la fel.

— Fie ca Domnul să ne insufle recunoştinţă pentru ceea ce urmează să ni se dea.

— Amin, psalmodiară Thomas şi mama lui.

Începură să mănânce şi în scurt timp îşi făcu simţită prezenţa un nou vid conversaţional dureros.

— Şervetele astea de masă sunt încântătoare, spuse doamna Foley cu un fel de disperare. Scene alpine, nu?

— Exact, spuse Thomas, fără să ridice privirea din farfurie.

— Le-am cumpărat de la Basle, zise Sylvia. Desigur, nu sunt singurul suvenir cu care m-am întors din vacanţa aceea.

Îi aruncă soţului ei un zâmbet cochet şi complice, dar el era aplecat deasupra sufleului cu carne din farfurie, aşa că nu dădu vreun semn că îi auzise comentariul. Simţindu-se ignorată, Sylvia continuă să-l privească o clipă, urmărind cu atenţie eforturile lui intense de a înmuia bucata de carne în cât mai mult sos înainte de a duce furculiţa la gură. Egocentrismul lui o împunse ca un cuţit, umplând-o cu un amestec penetrant şi ameţitor de iubire şi nelinişte. Acesta era bărbatul căruia îi încredinţase viaţa ei. Uneori se întreba dacă nu cumva făcuse o greşeală.

Sylvia nu prea avea experienţă în materie de bărbaţi şi puţinele relaţii pe care le avusese fuseseră cu ghinion. Se măritase târziu, la treizeci şi doi de ani. Al treilea deceniu de viaţă şi-l trăise în cea mai mare parte acasă, în Birmingham, împreună cu mama şi tatăl ei, timp în care îşi irosise (cum i se părea acum) majoritatea celor mai frumoşi ani din viaţă într-o logodnă cu un bărbat mult mai în vârstă, un comis-voiajor din nord. Se întâlniseră într-o după-amiază de vineri în cafeneaua unui magazin universal, unde el insistase să-i plătească eclerul şi cafeaua. După acea primă întâlnire nu-l mai văzuse câteva luni, dar îşi scriseseră un şir de scrisori pasionale, care culminaseră cu o nouă întâlnire într-o cafenea şi cu o cerere în căsătorie. Acum Sylvia se cutremura amintindu-şi cât de naivă fusese. Continuaseră să se vadă de două sau trei ori pe an. Scrisorile de la el veneau la intervale neregulate şi din ce în ce mai lungi. În cele din urmă, într-o dimineaţă, în cutia poştală apăruse un plic cu un bilet anonim ce o informa că logodnicul ei avea deja o soţie, trei copii şi un şir de logodnice asemenea ei răspândite prin toată ţara.

După episodul respectiv Sylvia căzuse într-o lungă depresie, pe care medicul ei curant o sfătuise să şi-o trateze cu aer proaspăt şi exerciţii fizice extenuante. Cu ajutorul părinţilor ei, aranjase ca în vara anului 1955 să plece în Elveţia pentru o excursie montană de durată în Alpi. Călătorise împreună cu alte două femei, ambele fete bătrâne, fiicele unor colegi de serviciu de-ai tatălui ei. Nu le cunoscuse dinainte pe nici una dintre ele şi nici nu ajunsese să le placă prea mult după ce făcuseră cunoştinţă în timpul excursiei. Dar până la urmă excursia n-a fost chiar un eşec. La sfârşitul ei, în timp ce se odihneau pentru câteva zile la Basle, cele trei femei se încumetaseră să viziteze o pivniţă cu bere şi acolo îl întâlniseră pe Thomas. Un englez – şi burlac pe deasupra –, venit singur în concediu şi care părea foarte încântat să stea în compania unor femei primitoare. În plus, avea maniere extrem de fermecătoare şi o linie a maxilarului foarte impresionantă. Una din însoţitoarele Sylviei se gândi că în ochii lui de un albastru-deschis exista mai mult de un licăr de asemănare cu Gary Cooper; cealaltă văzu o similitudine izbitoare cu Dirk Bogarde. Sylvia nu observă nimic din toate astea: ceea ce a văzut ea a fost un posibil viitor soţ, iar în competiţia feroce care se dezlănţui în următoarele zile tot ea ieşi învingătoare. Totuşi de data aceasta nu se grăbi să se logodească. După ce se întoarse acasă, îl ţinu pe Thomas pe jar săptămâni în şir, deşi în mintea ei nu avea nici o umbră de îndoială că o să-l accepte – după un interval de timp decent. Thomas părea o partidă strălucită. Postul lui de la Biroul Central de Informaţii era unul stabil, prestigios şi destul de bine plătit. Iar perspectiva de a se muta la Londra îi păruse iniţial una strălucitoare şi palpitantă…

Sylvia îşi dădu seama că soacra ei îi spunea ceva.

— Mă scuzaţi, doamnă Foley. N-am auzit ce-aţi spus.

— Te întrebam, repetă doamna Foley, tamponându-şi buzele cu un şervet în carouri, dacă te-ai mai gândit la calandru. Eu îl folosesc foarte rar, după cum ţi-am zis. Ştiu că unii consideră că maşinile astea de apretat sunt învechite, dar obiceiurile vechi sunt adesea cele mai bune, mă-nţelegi? Şi sunt convinsă că ai mult mai multe de spălat de când a venit pe lume micuţa.

— Păi, zise Sylvia, sunteţi foarte amabilă… Tu ce părere ai, dragule?

După masa de prânz micuţa se trezi şi Sylvia urcă la etaj ca s-o hrănească. Thomas îi făcu mamei lui un ceai, după care ieşiră să inspecteze grădina. Un crâmpei din soarele după-amiezii ajungea la ei, străpungând pătura de nori, şi era suficient de cald cât să poată sta câteva minute la măsuţa de fier forjat pe care Thomas o cumpărase vara trecută, într-un acces de optimism, în aşteptarea după-amiezilor liniştite pe care urma să le petreacă citind ziarul, în timp ce micuţa se va juca fericită în groapa cu nisip (ce nu fusese încă săpată). Grădina arăta jalnic.

— Zău că ar trebui să te ocupi puţin de locul ăsta, îi zise mama lui.

— Ştiu.

— Ce Dumnezeu e gaura aia mare de-acolo?

— M-am apucat să sap un iaz pentru caraşi, spuse Thomas.

— Credeam că aveai de gând să plantezi legume.

— Am de gând. O să plantez nişte cartofi şi ceva fasole. Acum e încă prea devreme.

Apoi îi povesti mamei lui despre întâlnirea cu domnul Cooke, domnul Swaine şi domnul Ellis de la Ministerul Afacerilor Externe. Îi spuse că îi ceruseră să plece pentru şase luni în Belgia.

— Sylvia ce părere are? îl întrebă ea.

— Nu i-am pomenit de asta. Aştept momentul potrivit.

— Ai putea să le iei cu tine?

— Mi s-a sugerat şi asta. Nu cred că e cea mai bună idee. Încă nu ştim cum va fi locuinţa pe care mi-o vor găsi acolo. Condiţiile ar putea fi destul de precare.

Mama lui părea să stea în cumpănă.

— Nu trebuia să-mi spui mie mai întâi. Trebuia să discuţi cu soţia ta.

— O s-o fac.

Ea ridică un deget în semn de avertizare.

— Nu o neglija, Thomas. Fii un soţ bun. Ştii, asta (roti braţul într-un gest amplu peste iazul pentru caraşi, încă neterminat, peste adăpostul antiaerian în care Thomas îşi ţinea cele câteva unelte de grădinărit, peste terasamentul căii ferate şi înspre şesurile posomorâte ale suburbiei Tooting) nu e casa ei. Nu de-adevăratelea. Nu e locul cu care a fost obişnuită. Şi nu-i deloc amuzant să stai departe de casă împreună cu un bărbat căruia nu-i pasă de tine.

Thomas ştia că vorbea despre propria ei experienţă, despre căsătoria cu tatăl lui. Nu voia să audă povestea.

— Ştii, tatăl tău avea aventuri.

— Da. Ştiu.

— I le-am tolerat. Dar asta nu înseamnă că nu mă deranjau.

Doamna Foley se înfioră şi-şi strânse şi mai tare şalul în jurul umerilor.

— Haide. Cred că ar fi mai bine să intrăm. Se face frig.

Dădu să se ridice, dar Thomas o opri, punându-i o mână pe braţ, şi spuse pe un ton serios:

— Voi sta la Bruxelles, mamă. Aproape de Leuven, aproape de locul unde era ferma. La numai o jumătate de oră distanţă. Pot să mă duc acolo şi… da, ştiu, casa nu mai există, dar pot să văd locul unde se afla şi… să vorbesc cu oamenii şi… să fac poze…

Doamna Foley se ridică ţeapănă.

— Te rog să nu faci asta. Nu în numele meu. Nu mă mai gândesc la nici unul din lucrurile alea. Ce-a fost a fost.