Giovanni Papini, Gog

Copyright © by Eredi Papini

All rights reserved

© 2009, 2012 by Editura Polirom, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-3266-4

ISBN PDF: 978-973-46-3267-1

ISBN print: 978-973-46-3200-8

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă : © iStockphoto.com/MHJ

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Giovanni Papini, unul dintre cei mai marcanţi intelectuali ai secolului XX, s-a născut în 1881, la Florenţa. După ce a lucrat o scurtă perioadă ca profesor şi bibliotecar, s-a implicat într-o activitate frenetică de scriitor şi publicist, devenind cu timpul un erudit autodidact. Revenirea la catolicism şi colaborarea sa cu regimul fascist au provocat numeroase polemici, făcînd din Papini o personalitate controversată a epocii sale. S-a stins din viaţă în 1956, în oraşul său natal. A debutat ca scriitor cu un ciclu de „povestiri metafizice“ şi a continuat să publice fără întrerupere vreme de aproape jumătate de secol, genurile sale predilecte fiind eseul şi romanul. Dintre lucrările sale au mai fost traduse în limba română Amurgul filosofilor (1907), Un om sfîrşit (1912; Polirom, 2008, 2011), Martorii Patimilor (1938), Chipuri de oameni (1941) şi Viaţa lui Iisus (1921).

Satana va ieşi din temniţa lui, ca să înşele neamurile, pe Gog şi pe Magog…

APOCALIPSA, XX, 7

Prezentarea lui Gog

1

MI-E ŞI RUŞINE să spun unde l-am cunoscut pe Gog: într-o casă de nebuni.

Mă duceam adeseori acolo, ca să-i ţin tovărăşie unui tînăr poet dalmat, pe care o pasiune nefericită pentru o umbră (iubita lui era o „regină a ecranului“ şi numai pe ecran îi zîmbise) îl condamna la nebunie. Deoarece era de obicei liniştit, directorul acelui sanatoriu pentru nebuni – pitic de statură, dar uriaş ca grăsime – ne permitea să stăm împreună în grădină. Ici şi colo, la umbra cedrilor şi a castanilor, se aflau mese rotunde de fier şi scaune, ca la cafenele. Infirmieri slabi, îmbrăcaţi în alb, treceau lîngă ele, fără să aibă aerul că observă ceva.

Într-o zi foarte călduroasă, pe cînd stăteam de vorbă cu poetul, un alt pensionar se apropie de masa noastră. Era un monstru de vreo cincizeci de ani, îmbrăcat în verde deschis. Înalt, dar prost făcut. Era pe de-a-ntregul spîn: nici păr, nici sprîncene, nici mustăţi, nici barbă. Un boţ inform de piele goală, cu excrescenţe roşietice. Faţa îi era foarte lată, iar tenul întunecat, aproape violet. Un ochi părea albastru precum cerul, bătînd în cenuşiu; celălalt aproape verde, cu dungi galbene de baga. Avea fălci pătrate şi puternice; buzele groase, dar livide, se deschideau într-un zîmbet cu totul metalic, de aur.

Îl salută pe poet fără nici o vorbă şi se aşeză lîngă noi. Nu deschise gura, dar părea că urmăreşte cu interes discuţiile noastre. Aveam să aflu după aceea, de la prietenul meu, că acesta era Gog.

Adevăratul său nume era, se pare, Goggins, dar din tinereţe i se spusese întotdeauna Gog şi acest diminutiv îi plăcea, pentru că îl înconjura cu un fel de aureolă biblică şi fabuloasă: Gog, rege în Magog. Se născuse într-una din insulele Hawaii, dintr-o femeie indigenă şi un tată necunoscut, dar cu siguranţă de rasă albă. La şaisprezece ani, îmbarcat ca boy de bucătărie pe un vapor american, se oprise la San Francisco şi trăise ici şi colo, prin California, la întîmplare. După cîţiva ani, nu se ştie cum, strînsese cîteva mii de dolari şi se mutase la Chicago. Avea probabil geniu pentru business sau un demon în el, căci în puţin timp averea sa în bani deveni enormă, chiar şi pentru un stat ca Ohio. La sfîrşitul războiului, era unul din oamenii cei mai bogaţi din Statele Unite, adică de pe planetă. În 1920 se retrase, fără prea multe pierderi, din toate întreprinderile şi-şi depuse milioanele, o parte ici, o parte colo, în toate băncile din lume.

— Pînă acum, zicea el, eu am fost sclavul banului; de acum înainte, banul trebuie să fie servitorul meu. Nu vreau să aştept, cum fac semenii mei, să dau în mintea copiilor pentru a descoperi lumea şi a mă bucura de viaţă.

De atunci începu pentru Gog o viaţă nouă: de cercetări febrile, de călătorii în lungul continentelor, de surprize, de nebunii, de goană. N-avea soţie, nici copii, dar nu-i lipseau linguşitorii, paraziţii, aghiotanţii, consilierii, complicii.

Trebuie să vă gîndiţi la amestecul periculos care exista în el: un semi-sălbatic plin de nelinişti, care avea la dispoziţia sa bogăţiile unui împărat. Un urmaş al canibalilor care pusese stăpînire, fără să-şi piardă grosolănia, pe cel mai de temut instrument de creaţie şi de distrugere al lumii moderne.

Ignorant la culme, dori să fie iniţiat în misterele cele mai rafinate ale unei culturi în putrefacţie. Aproape sedentar pînă atunci, dori deodată să cunoască toate ţările, el, care n-avea o patrie adevărată. Bestial prin origine şi vocaţie, dori să-şi procure toate formele epicurismului cerebral al timpurilor noastre.

Mi se păru că, în această risipă neînfrînată, dobîndise un simţ pervers pentru cele mai extreme ideologii, dar în acelaşi timp îşi întărise barbaria originală. Creierul său era cîteodată capabil să depăşească cele mai exasperante modernisme; dar sufletul îi devenise mai aspru şi mai crud decît cel al strămoşilor săi materni.

Toată inteligenţa instinctivă, care-l ajutase în jaful legal al miliardelor, o întrebuinţa acum în căutarea de rarităţi şi voluptăţi de tot felul, pentru a-şi satisface cele mai neverosimile pofte, capriciile cele mai infame şi mai fantastice.

În şapte ani de viaţă de felul acesta, cheltuise trei pătrimi din capitalul şi din sănătatea lui. Din 1928, se plimbă din sanatoriu în sanatoriu, veşnic neliniştit şi nerăbdător, cuprins din cînd în cînd de frenezia schimbării şi noutăţii. Doctorii încearcă să reţină un oaspete aşa de bun de exploatat, dar nu reuşesc. Nici un alienist nu i-a putut defini boala: unul vorbea de sindrom psihastenic, altul de dublarea personalităţii, al treilea de alienaţie morală; cei mai mulţi declară că suferă de tulburări multiple şi aşa de înrădăcinate, încît nu permit decît un simulacru de tratament, la întîmplare. După ce stă într-unul din aceste aziluri trei sau patru luni, vrea să fie dus în altul, în cel adevărat, şi devine aşa de furios, încît toţi sînt siliţi să-i facă pe plac.

Cînd l-am cunoscut, era acolo de puţin timp. Şi ori de cîte ori veneam să-l caut pe poetul meu, îl găseam şi pe el. A început să-mi vorbească: am aflat astfel, puţin de la el şi puţin de la medici, toată povestea sa. Conversaţia lui era foarte ciudată: trecea de la o discuţie paradoxală, dar adeseori inteligentă, la ieşiri de o vulgaritate mai mult decît josnică: bestială. Părea că reuneşte în el un Asmodeu cu violenţa lui cinică şi un Caliban cu oarba lui grosolănie de brută.

Dar lîngă mine şedea cu plăcere. Am avut întotdeauna puterea de a-i potoli pe cei furioşi şi de a-i îmblînzi pe nebuni. Într-o zi, după ce vorbiserăm mai mult ca de obicei, urcă în camera sa – locuia singur într-o vilă întreagă, în parcul stabilimentului – şi-mi dădu în păstrare o legătură de mătase verde.

— Citeşte, îmi zise, aceste file pe care le-am salvat la ultima debarcare. Sînt aici cîteva rămăşiţe din vechiul Gog. Pentru mine a sosit de acum ziua în care răsare mai mult decît un soare şi cedez cu cea mai mare nepăsare zdrenţele nopţii.

Am găsit, într-adevăr, sub mătase, un pachet mare cu foi volante, scrise cu cerneală verde, cu o caligrafie stîngace şi greoaie de copil. Le-am citit pe toate, cîteodată cu un zîmbet, cîteodată cu dezgust, altădată cu oroare, dar întotdeauna, mărturisesc, cu multă curiozitate.

Erau însemnări împrăştiate, pagini de jurnal vechi, fragmente de amintiri, amestecate fără ordine, fără date precise, aruncate într-o engleză vulgară, dar destul de uşor de descifrat.

Nu m-am putut întoarce la vila nebunilor decît după multe zile. L-am căutat pe Gog, pentru a-i înapoia manuscrisul. Mi s-a spus că plecase, după un acces teribil, şi că nu lăsase nici o vorbă pentru mine. I-am scris la casa de sănătate unde se refugiase, dar n-am primit nici un răspuns. Au trecut aproape doi ani şi nu mai ştiu dacă Gog a murit sau dacă mai trăieşte încă.

Presupun, pe bună dreptate după cît mi se pare, că-mi lăsase cu intenţie aceste foi şi asta a fost şi părerea prietenilor pe care i-am consultat. De aceea, m-am hotărît să le traduc, exceptînd cinci sau şase povestiri prea respingătoare, şi să le tipăresc.

2

Nu este vorba, după cum se va vedea, de o carte de memorii, încă şi mai puţin de o operă de artă. Dar mi se pare că e un document ciudat şi simptomatic: înspăimîntător poate, dar de oarecare valoare pentru studiul omului şi al secolului nostru şi, ca document – şi nu cu alt scop –, public acest şir de note, cu speranţa că cineva, gîndindu-se bine, va recunoaşte utilitatea „abuzului meu de încredere“.

Sper că nu e nevoie să adaug că în nici un caz nu pot aproba sentimentele şi părerile lui Gog şi ale personajelor sale. Toată fiinţa mea, care de acum înainte s-a reînnoit prin întoarcerea la Adevăr, nu poate să simtă decît oroare faţă de tot ceea ce crede, spune sau face Gog. Cine cunoaşte cărţile mele, mai ales pe cele din urmă, îşi va da seama că nu poate exista nimic comun între mine şi Gog. Dar în acest semi-sălbatic cinic, sadic, maniac, hiperbolic am văzut un fel de simbol al civilizaţiei cosmopolite, false şi bestiale – după mine – şi-l înfăţişez cititorilor de azi cu aceeaşi intenţie cu care spartanii le arătau fiilor lor un ilot beat mort.

Desigur că foarte mulţi, în vremea noastră, seamănă în realitate cu Gog. Dar Gog e, după părerea mea, un exemplu deosebit de instructiv şi revoltător, din două motive. Primul: că averea i-a permis să facă, fără vreo pedeapsă, nenumărate extravaganţe stupide sau criminale pe care mulţi dintre semenii săi trebuie să se mulţumească să şi le dorească în vis. Al doilea: că sinceritatea sa de om primitiv îl îndeamnă să mărturisească fără ruşine închipuirile cele mai revoltătoare, pînă şi pe acelea pe care ceilalţi le ascund şi nu îndrăznesc să şi le spună nici lor înşile.

Gog este, într-un cuvînt, un monstru şi prin aceasta oglindeşte, exagerînd, unele tendinţe moderne. Dar tocmai această exagerare foloseşte scopului pe care mi-l propun publicînd fragmentele jurnalului său, pentru că se observă mai bine în această exagerare grotescă maladiile secrete (spirituale) de care suferă civilizaţia actuală. N-aş fi publicat aceste foi dacă n-aş fi crezut că fac un lucru util pentru cei care le vor citi.

Vă previn, în sfîrşit, că am tradus exact proza grăbită şi lipsită de podoabe a lui Gog, fără să adaug ceva, fără să suprim sau s-o înfrumuseţez. Nu e vina mea, deci, dacă această carte nu este un model de stil.

Ordinea în care sînt aşezate capitolele este aproximativă şi întîmplătoare, aproape cu siguranţă inexactă. Dar n-am putut să fac altfel. Gog însemna, de obicei, locul, ziua şi luna, nu şi anul, aşa că am fost nevoit să mă mulţumesc cu o cronologie pur ipotetică.

Asta e o foarte mică libertate, în comparaţie cu aceea, mult mai mare, pe care mi-am luat-o: să fac în aşa fel încît răul lui Gog să servească binelui tuturor.

G.P.

Capodoperele literaturii

Cuba, 7 noiembrie

AVEAM NEVOIE, pentru unele planuri ale mele, să cunosc ceea ce profesorii colegiilor numesc „capodoperele literaturii“. Am comandat unui bibliotecar laureat, a cărui perfectă pricepere îmi fusese garantată, să-mi pregătească o listă foarte restrînsă de cărţi şi să mi le procure în cele mai bune ediţii. De îndată ce am avut în mînă aceste comori, n-am mai primit pe nimeni şi nu m-am mai sculat din pat.

La cele dintîi am rămas încremenit şi mi s-a părut de necrezut că asemenea humbugs¹ puteau să fie în adevăr creaţii de prima calitate ale spiritului uman. Ceea ce nu înţelegeam mi se părea inutil, ceea ce înţelegeam mă plictisea sau mă ofensa. Lucruri absurde, dezgustătoare; cîteodată neînsemnate sau scîrboase. Povestiri care, dacă erau reale, mi se păreau neverosimile şi, dacă erau inventate, mi se păreau stupide. I-am scris unui profesor de la Universitatea din W. ca să-l întreb dacă această listă era bună. Mi-a răspuns afirmativ şi m-am resemnat. Am avut puterea să citesc toate aceste cărţi, în afară de trei sau patru, pe care n-am putut să le suport de la primele pagini.

Hoarde de oameni, numiţi eroi, care se măcelăresc timp de zece ani neîntrerupţi, sub zidurile unui tîrguşor pentru o bătrînă sedusă; călătoria unui om viu în pîlnia morţilor, un pretext pentru a-i vorbi de rău pe morţi şi pe vii; un nebun slab şi un nebun gras care pleacă în lume să se aleagă cu ciomăgeli; un războinic ce-şi pierde minţile pentru o femeie şi se distrează smulgînd din rădăcini stejarii din pădure; un laş care, pentru a-şi răzbuna tatăl asasinat, o împinge pe o tînără fată, care-l iubeşte, la moarte şi alte diverse personaje; un diavol şchiop ce desface acoperişurile caselor ca să dea la iveală lucruri ruşinoase; aventurile unui om mediocru care face pe uriaşul între pigmei şi pe piticul între uriaşi, totdeauna inoportun şi ridicol; odiseea unui idiot care, după un şir de nenorociri burleşti, susţine că lumea asta e cea mai bună dintre toate lumile posibile; peripeţiile unui profesor demonic, servit de un demon profesoral; plictisitoarea poveste a unei adultere de provincie care se plictiseşte şi la sfîrşit se otrăveşte; ieşirile oratorice şi neînţelese ale unui profet însoţit de un vultur şi de un şarpe; un tînăr sărac şi înflăcărat care asasinează o bătrînă şi apoi, imbecilul, nici măcar nu ştie să se bucure de prada sa şi sfîrşeşte prin a se preda în mîinile poliţiei.

Mi s-a părut că înţeleg, cu mintea mea proaspătă, că literatura atît de lăudată e abia în epoca pietrei şi am rămas disperat şi dezamăgit. Am angajat un specialist în poezie, care a încercat să mă înşele spunîndu-mi că valoarea acestor opere constă în stil, în formă, în limbă, în imagini, în gîndire şi că un spirit educat poate găsi în ele foarte mari satisfacţii. I-am răspuns că pe mine, silit să citesc aproape toate aceste cărţi în traduceri, forma mă interesa prea puţin, iar conţinutul mi se părea aşa cum era într-adevăr: învechit, nesocotit, stupid şi extravagant. Am cheltuit o sută de dolari pentru această consultaţie, fără nici un folos.

Din fericire, am cunoscut mai tîrziu cîţiva scriitori tineri, care au confirmat judecata mea asupra acestor opere vechi şi mi-au dat să citesc cărţile lor, unde am găsit, printre multe aiureli, o hrană mai potrivită cu gusturile mele.

Mi-a rămas totuşi convingerea că literatura e incapabilă să ajungă la o perfecţionare decisivă: e foarte probabil ca, peste un secol, nimeni să nu se mai dedice unei întreprinderi aşa de înapoiate şi aşa de puţin rentabile.

1. Prostii (engl., orig.) (n.r.).

Muzicanţi

New Parthenon, 26 aprilie

CÎND S-A AFLAT că protejez artele, un muzicant macedonean veni să se ofere.

Avea o figură triunghiulară, împodobită cu un smoc enorm de păr roşu. Era foarte înalt de statură: mantaua de culoarea urzicii îi ajungea de abia pînă la genunchi.

— Ce ştii să faci?

— Am inventat o muzică nouă, fără instrumente. Muzica veche nu ştie altceva decît să facă să geamă coarde de maţe, să sufle în tuburi de metal sau să izbească în măgari morţi. Eu m-am descotorosit de mijloacele artificiale de-a produce sunetele. Am scris o simfonie pentru sonorităţi naturale, care produce senzaţii absolut neaşteptate şi va fi începutul unei revoluţii în această artă, de aici înainte îmbătrînită.

— Ce titlu are simfonia dumitale?

— Întrecerea Cometelor.

— După cîte zile voi putea s-o ascult?

— După două zile.

A treia zi mă înştiinţă că totul era gata. Sala de muzică fusese acoperită în partea din spate cu o perdea de mătase argintie. Nu se vedeau astfel nici instrumente, nici muzicanţi.

O fluierătură lungă, ca un geamăt, ca zgomotul pe care-l face crivăţul cînd intră prin crăpături, anunţă începutul concertului. Apoi, din dosul perdelei se ridică un bîzîit înfundat şi intermitent, ca dintr-un stup. O ţîşnitură de apă, izvorînd dintr-o fîntînă nevăzută, îl acompanie cu săriturile sale surde şi se auzi în acelaşi timp o melodie stridentă, ca nişte pile frecate cu furie unele de altele. Dar totul fu dominat, deodată, de un cor solemn de răgete de lei, care exprimau foamea imensă a deşertului, disperarea ferocităţii, teroarea imposibilului. Mătasea perdelei tremura; unii dintre tovarăşii mei îngălbeniră.

Deodată, linişte. Prima parte se terminase. A doua începu prin bătăi repezi de ciocane pe nicovale, urmate imediat de un foşnet de artificii în delir, foşnet accentuat de exploziile astmatice ale unui motor. Un clinchet tumultuos de pahare, ca şi cînd cineva ar mişca în cadenţă o armată de cristaluri, marcă începutul allegro-ului, care continuă cu variaţiile glumeţe ale unui rezervor de gaz. Dar totul fu acoperit de un bocet gutural de voci feminine, întrerupt la intervale regulate de accesele unui rîs isteric. Un bubuit sec şi sacadat, ca de cai în galop, puse capăt părţii a doua.

A treia începu cu ciocănituri grăbite, ca şi cînd dincolo de perdea nenumărate mîini scriau la maşină; acestea se liniştiră încet-încet, ca o ploaie care se sfîrşeşte, şi se ridicară nişte urlete neomeneşti, ca de lupi uriaşi, înnebuniţi de foame. De îndată ce încetară, un zgomot ca de ventilatoare umplu sala, însoţit de un foşnet ce amintea de mişcarea pe care o face un popor de viermi de mătase printre frunzele de dud. Un bolborosit surd, ca o căldare de apă care fierbe, acompania totul. Urmară şuierături de mierle, un gîngurit de porumbei, un ţipăt de cucuvea şi un zgomot insistent de lemne lovite în crescendo. Apoi, imediat ciocanele începură iar să bată, leii să ragă, pilele să scîrţîie, motorul să păcăne. Treptat, se adăugară şuierături de locomotive, urlete de sirene, focuri de arme, chelălăit de claxoane, zdrăngănit de fiare, toate duse pînă la un paroxism aşa de intens, încît nu se mai deosebeau sunete anumite, ci erai asurzit de o bubuitură formidabilă şi compactă, care se izbea de pereţi, ca şi cînd ar fi vrut să-i dărîme. Tăcerea care urmă pe neaşteptate fu ca o înviorare nenaturală, o reînviere din nimic. Simfonia se terminase. Nimeni nu aplaudă. După cîteva minute, ieşi de după perdea, prudent şi transpirat, smocul de culoarea porumbului al macedoneanului. Ochii de ardezie păreau că-i ies din cap, ca să cerşească un compliment. Am fost fără milă, acest clown balcanic era prea lipsit de bună-cuviinţă.

În ziua următoare, mi-a propus să execute altă simfonie: Delirul cocoşilor-titani. Am refuzat. A plecat posomorît, cu un cec de o mie dolari semnat de mine în buzunar.

După mai puţin de o săptămînă, s-a înfăţişat un alt muzicant. A sosit la poarta de răsărit a New Parthenonului, cu o încărcătură enormă de lăzi. L-am primit. Acesta era un bolivian cu chipul arămiu, dominat de un nas ca un pumnal.

— Am inventat, îmi spuse el, muzica tăcerii. Vreţi să fiţi cel dintîi care o ascultă?

— Muzica tăcerii?

— Orice muzică tinde spre tăcere şi puterea ei stă în pauzele dintre un sunet şi altul. Vechii compozitori au încă nevoie de acest sprijin armonic pentru a-i smulge tăcerii secretul său. Eu am găsit mijlocul de-a suprima schela superficială a notelor şi ofer tăcerea în starea sa de puritate originală.

În seara următoare am intrat în sala de muzică.

În partea din spate, vreo douăzeci de executanţi erau aşezaţi în semicerc, împrejurul scenei. Aveau în mîini instrumentele obişnuite fiecărei orchestre: viori, violoncele, flaute, trompete. Nu lipsea nici toba mare. Toţi erau nemişcaţi, rigizi, ficşi, ca nişte mumii în haine negre. Nici unul nu întorcea capul şi nu se apleca peste pupitru. Am privit mai bine. Deasupra plastroanelor albe, toate capetele erau la fel: capete enigmatice de manechine din ceară, cadavre artificiale. Aceiaşi ochi de sticlă, aceleaşi buze de carmin, acelaşi nas roşcat şi puţin lucios.

Bolivianul se urcă pe scenă şi dădu semnalul de începere, lovind pupitrul cu o lungă baghetă albă. Nici unul nu se mişcă; nu se auzi nici un sunet. Doar dirijorul se agita, ridicînd ochii spre tavan, ca şi cînd ar fi ascultat o melodie numai de el percepută; apoi se întorcea la dreapta şi la stînga, fixîndu-i pe muzicanţii spectrali şi figurile lor de ceară şi indica din baghetă cînd un pianissimo, cînd un presto, cu o uşoară ridicare din umeri ce te făcea să te gîndeşti la o fantomă în agonie. Cei patruzeci de ochi de porţelan îl fixau cu o expresie comună de ură neputincioasă.

La sfîrşit, maestrul, întinzînd pentru ultima dată – cu capul plecat – vastele sale urechi înroşite, se întoarse către noi cu un zîmbet de triumf. Am înaintat spre el şi am rupt din carnetul meu un cec, pe care n-am ezitat să-l semnez. În dimineaţa următoare a plecat împreună cu lăzile sale plumbuite, foarte vesel, fredonînd, după cum mi s-a spus, aceste versuri:

Para marchar yo solo por la tierra

No hay fuerzas en mi alma…¹

Din ziua aceea, n-am mai dorit alte concerte în casa mea.

1. Ca să colind singur pămîntul

Nu am putere în suflet (sp., orig.) (n.r.).

O vizită lui Ford

Detroit (Mich.), 14 mai

ÎL ÎNTÎLNISEM pînă acum de trei sau patru ori pe bătrînul Ford (Henry), pe cînd mă ocupam de afaceri, dar de data aceasta am vrut să-i fac o vizită personală şi „dezinteresată“.

L-am găsit înfloritor şi vesel, prin urmare, dispus să vorbească şi să facă confidenţe.

— Dumneata ştii, îmi spuse, că aici nu e vorba deloc de a dezvolta o industrie, ci de a încerca o nouă experienţă intelectuală şi politică. Nimeni n-a înţeles bine principiile mistice ale activităţii mele. Şi totuşi nimic n-ar putea fi mai simplu; ele se reduc la Patru Minusuri, Patru Plusuri şi la raporturile dintre ele. Cele Patru Minusuri sînt: scăderea proporţională a numărului lucrătorilor; micşorarea timpului pentru fabricarea fiecărei unităţi vandabile; micşorarea numărului de tipuri de obiecte fabricate; şi, în sfîrşit, scăderea progresivă a preţurilor de vînzare.

Cele Patru Plusuri, în legătură strînsă cu cele Patru Minusuri, sînt: creşterea numărului maşinilor şi aparatelor, pentru a reduce mîna de lucru; creşterea indefinită a producţiei zilnice şi anuale; creşterea perfecţiunii mecanice a produselor fabricate; mărirea salariilor.

Unei minţi superficiale şi învechite i s-ar putea părea că aceste opt scopuri se contrazic, dar dumneata, om practic, observi, desigur, perfecta armonie dintre ele.

A mări cantitatea şi randamentul maşinilor înseamnă a putea micşora numărul lucrătorilor; a reduce timpul necesar fabricării unui obiect înseamnă a produce mult şi din zi în zi mai mult; a micşora numărul tipurilor, obligîndu-i pe consumatori să renunţe la gusturile lor individuale, are drept urmare o sporire a producţiei şi o reducere a preţurilor de cost; şi, în sfîrşit, scăzînd preţurile şi mărind salariile, sporesc numărul celor care au posibilitatea să cumpere şi capacitatea lor de achiziţionare; aşa încît pot să măresc producţia fără riscuri. Dacă automobilele sînt scumpe şi lucrătorii mei cîştigă puţin, puţini vor fi cei care îşi permit să cumpere: plăteşte bine şi vinde la un preţ convenabil şi toţi vor deveni clienţii dumitale. Secretul îmbogăţirii este să plăteşti ca un risipitor şi să vinzi ca şi cînd ai fi în ajunul falimentului. Acest paradox, care îi înspăimîntă pe timizi, este secretul averii mele.

Întorcîndu-mă la cele opt principii ale mele, e uşor de dedus că cel mai mare ideal ar fi acesta: să fabrici fără nici un lucrător un număr tot mai mare de obiecte care nu costă aproape nimic. Recunosc că vor trebui să treacă încă vreo zece ani înainte de a atinge acest ideal: sînt un utopist, nu un nebun. Totuşi mă pregătesc pentru acea zi. Sînt pe punctul de a construi aici, la Detroit, o nouă uzină, care se va numi Solitara. O bijuterie, un vis, o minune: fabrica în care nu e niciodată nimeni. Cînd va fi gata şi vor fi montate maşinile de ultimă generaţie şi în parte absolut noi care se pregătesc acum, nu va mai fi nevoie de lucrători. Din cînd în cînd, un inginer îi va face o scurtă vizită Solitarei, va pune în mişcare anumite angrenaje şi va pleca. Maşinile vor face totul singure şi vor lucra nu numai în timpul zilei, ca oamenii, ci şi toată noaptea şi chiar duminicile, căci nici o lege din Michigan nu interzice motoarelor şi roţilor să lucreze în zilele de sărbătoare. În fiecare seară, un tren electric va transporta automat, în depozite, miile de automobile şi de avioane produse de Solitara. În douăzeci de ani, toate uzinele mele vor fi la fel cu aceasta şi eu voi putea să pun pe piaţă milioane de maşini pe lună, numai cu ajutorul cîtorva zeci de tehnicieni, de magazioneri şi de contabili.

— Ideea e genială, am zis eu, şi sistemul ar fi foarte bun, dacă n-ar exista o dificultate. Cine va cumpăra aceste milioane de automobile, de tractoare şi de avioane? Dacă suprimaţi echipele de lucrători, reduceţi şi numărul cumpărătorilor.

Ford schiţă un zîmbet prietenos care îi lumină chipul frumos de bătrîn jovial.

— M-am gîndit la asta, îmi răspunse. Voi produce atîtea maşini şi cu preţuri atît de modeste, că nici unui industriaş din lume nu-i va conveni să fabrice ceea ce produc eu. Uzinele mele vor alimenta deci cele cinci continente. În multe părţi ale lumii automobilul şi avionul n-au intrat încă în uzul comun: prin puterea reclamei şi a controlului bancar, vom sili toate popoarele să le întrebuinţeze. Debuşeurile mele sînt, în practică, nelimitate.

— Dar, iertaţi-mă: dacă metodele dumneavoastră vor anula, în mare parte, industria celorlalte ţări, unde vor găsi acestea banii necesari ca să cumpere maşinile?

— Nici o teamă, răspunse Ford. Clienţii străini vor plăti cu obiecte produse de strămoşii lor, pe care noi nu putem să le fabricăm în uzinele noastre: tablouri, statui, bijuterii, tapiserii, cărţi şi mobile vechi, relicve istorice, manuscrise şi autografe: lucruri unice, pe care noi nu putem să le reproducem cu maşinile noastre. În Asia şi Europa există încă multe colecţii particulare şi publice pline ochi de aceste tezaure inimitabile, strînse în şaizeci de secole de civilizaţie. La europeni şi la asiatici creşte mereu mania de-a avea cele mai moderne aparate mecanice, în timp ce scade dragostea pe care o aveau înaintaşii lor pentru cultura veche. Va veni în curînd vremea cînd vor fi siliţi să cedeze tablourile de Rembrandt, de Rafael, de Velázquez, bibliile de Mainz, vechile texte ale lui Homer, bijuteriile lui Cellini şi statuile lui Fidias, ca să obţină de la noi cîteva milioane de automobile şi de motoare… Şi astfel, pentru a vedea muzeul retrospectiv al civilizaţiei universale, va trebui să vii în Statele Unite, ceea ce va aduce şi foarte mari avantaje, între altele înflorirea industriei turistice.

De altfel, preţurile mele, ca urmare a reducerii costului, vor fi extraordinar de mici, aşa încît chiar şi popoarele cele mai sărace vor putea să cumpere avioanele mele de agrement şi automobilele mele de familie. După cum vezi, nu caut să mă îmbogăţesc. Numai micii industriaşi înapoiaţi au drept scop cîştigul. Ce vrei să fac cu miliardele? Dacă ele vin, nu e vina mea, ci rezultatul involuntar al sistemului meu altruist şi filantropic. Eu, personal, trăiesc ca un ascet: trei dolari pe zi îmi ajung pentru hrană şi îmbrăcăminte. Sînt un mistic dezinteresat al producţiei şi al vînzării: beneficiile excesive mă plictisesc şi nu profită de ele decît fiscul. Ambiţia mea e de ordin ştiinţific şi umanitar; e religia mişcării perpetue, a producţiei fără limită, a maşinii dominatoare şi eliberatoare. Cînd fiecare va putea avea un avion şi va lucra o oră pe zi, eu voi figura printre profeţi şi oamenii mă vor adora ca pe un adevărat mîntuitor. Şi acum, bătrîne Gog, un drink? E adevărat că faci parte, în secret, dintre „umizi“ sau te-au calomniat?

Nu băusem niciodată un whisky aşa de perfect şi nu vorbisem niciodată cu un om aşa de profund. Nu voi uita uşor această oprire la Detroit.

Miracolul la domiciliu

New Parthenon, 17 iulie

AM RÎVNIT ÎNTOTDEAUNA să asist la un miracol şi, pentru a nu pierde ocazia, m-am adresat specialiştilor în materie. Am rechiziţionat, în cursul călătoriilor mele, cinci oameni care se bucurau în ţara lor de faima de a poseda o putere deosebită în arta minunilor şi îi ţin aici, la dispoziţia mea.

Mă costă sume mari, deoarece nici unul din ei nu voia să se expatrieze fără o indemnizaţie însemnată, dar cel puţin presupun că sînt singurul om din lume care are nu mai puţin de cinci vrăjitori în rîndurile personalului de serviciu. Unul singur ar putea să se înşele sau să nu fie întotdeauna dispus, pe cînd în felul acesta sînt sigur că obţin „miracolul la domiciliu“ oricînd aş dori.

Primul dintre aceşti taumaturgi e tibetan şi se numeşte Adjrup Gumbo. Pretinde că e un „lama galben“ şi că a dobîndit puterea magică trăind mulţi ani într-o gompa¹ din cei mai pustii munţi ai Tibetului, ca discipol al faimosului Ralpa din Ladakh.

Al doilea, Tiufa, e un negru Wambagwe din Africa Orientală, şi trecea, în ochii tribului său, drept stăpîn absolut al pămîntului şi al cerului.

În Bengal am reuşit să-l angajez pe celebrul Baba Bharad, un sannyasi² devenit unul dintre cei mai extraordinari fachiri din toată India.

Al patrulea e Fang-Wong, un chinez taoist, adept, apoi profesor la şcoala tantrică, adică maestru al celei mai vestite magii din Orient.

Ultimul e un european, Wolareg, care se pretinde posesorul celor mai vechi tradiţii în arta iniţierii şi afirmă că e unul din şefii ocultismului occidental.

Credeam că am făcut o alegere bună şi că voi putea, în sfîrşit, să-mi satisfac dorinţa de-a asista la un miracol adevărat.

Ar fi fost, din cînd în cînd, un remediu împotriva oribilei plictiseli care mă urmărea în acea vreme. Planuri înşelate, speranţe zadarnice. Cel puţin pînă acum – şi e mai bine de un an de cînd aceşti cinci mari vrăjitori trăiesc pe socoteala mea – n-am reuşit să văd ceva care să se poată numi miracol.

Recunosc că nu le-a lipsit bunăvoinţa. Ori de cîte ori am dat ordin unuia sau altuia din ei să-mi arate o minune, s-au silit să mă mulţumească. Le-am lăsat libertatea să-şi aleagă momentul şi felul miracolului; le-am îngăduit toate amînările posibile. Promisiunile lor îmi făceau într-adevăr poftă. Tiufa făgăduia să aducă ploaia într-o zi cu soare şi să alunge o furtună; Fang-Wong se simţea în stare să facă să apară un număr oarecare de demoni, care ar fi ascultat de cel mai mic semn al meu; Adjrup Gumbo zicea că e gata să învie un cadavru în faţa mea şi să mă facă să vorbesc cu orice mort aş dori; Baba Bharad, specialist în fenomene de ridicare a corpurilor omeneşti, mă asigura că într-o zi sau alta, fără ajutorul nimănui, s-ar ridica în înaltul cerului pînă ce ar fi gata să dispară şi că ar coborî la chemarea mea; şi Wolareg, în fine, se declara în stare să rupă sau să mişte obiectele fără să le atingă, să transforme substanţa lucrurilor, să fabrice aur, să evoce fantome care să vorbească şi să mă facă stăpîn peste lumea fenomenelor şi peste lumea ocultă.

Dar orice încercare a fost inutilă. O dată lipseau unele esenţe sau pietre necesare pentru reuşita miracolului, pe care trebuia să le aducem din fundul Asiei sau din Africa şi era nevoie de luni întregi pînă să sosească; altă dată forţele cosmice erau contrare sau nu erau favorabile conjuncţiile aştrilor, aşa încît trebuiau să amîne ceremonia; sau vrăjitorul cădea într-un fel de leşin trecător, prin manoperele unui ocultist, duşman al său – spunea el cînd se deştepta –, care aflase de departe despre operaţiunea care se pregătea. Wolareg a declarat că nu poate să facă nimic dacă nu are ca sală pentru ritualuri o peşteră subterană, toată acoperită cu bazalt, orientată după instrucţiunile lui şi prevăzută cu trepiede, cu ierburi magice, cu baghete tăiate din oase de morţi iniţiaţi şi cu o sancta sanctorum³. Am pus să se construiască grota, în partea cea mai retrasă a parcului, după planurile şi dorinţele lui Wolareg, însă, după cum spunea el, lipsea tocmai ceva esenţial şi greu de găsit – şi doar el m-a costat cel mai mult şi mi-a dat cele mai puţine satisfacţii.

Ceilalţi încercară adeseori să-mi ofere unele trucuri ingenioase, în locul miracolelor zadarnic promise. La început, îi lăsam să facă ce vor, ca să mă distrez şi apoi să-i demasc. Nu voiam, într-adevăr, să arunc dolarii pe fereastră. Mă aprovizionasem, ca să nu par un imbecil, cu tratate de scamatorie şi de încercări critice asupra spiritismului şi fachirismului: astfel, înşelătoria nu le reuşea cu mine.

Într-o zi, muri unul dintre cameriştii mei şi Adjrup îşi luă însărcinarea să-l învieze. Se închise în camera mortului cîteva ore, o umplu de fum, apoi mă chemă. Prin fumul aromatelor l-am văzut, într-adevăr, pe bietul meu Ben care ridica picioarele şi capul la intervale regulate, dar am pus să se deschidă ferestrele şi am observat că tibetanul, servindu-se de fire electrice, recursese nu la ştiinţa lui lama, ci la curentul electric, pus la dispoziţia sa de ştiinţa europeană. A doua zi, pretinsul înviat fu îngropat în cimitirul vecin.

Baba Bharad vru să reproducă în faţa mea minunea cunoscută a seminţei de manghier, care pusă în pămînt şi stropită se transformă, după o oră, într-o plantă cu fructe. Dar nu mi-a fost greu să-i demonstrez, cu o sapă în mînă, că eu cunoşteam misterul – planta de manghier fusese de la început îngropată în pămînt, pe un disc de plută, şi apa o ridicase la momentul potrivit.

Fang-Wong făcu să apară, într-o cameră semiîntunecoasă, o formă verzuie care, după cum spunea el, era unul dintre cei mai temuţi demoni din lumea subpămînteană: unul din înfricoşătorii Fang-Leang. Lampa mea de buzunar mă ajută să-l recunosc, sub mantia verde, pe un negru care ajuta la bucătărie şi care primise să joace rolul demonului în schimbul unei sticle cu gin.

Cît despre Tiufa, am fost nevoit să mă mulţumesc să contemplu corpul său ca funinginea şi unsuros, găurit de ace mari, din care curgeau ici şi colo picături de sînge: prea puţin pentru cît costă întreţinerea lui.

De acum înainte, trebuie să mă gîndesc cum să mă descotorosesc de cei cinci taumaturgi neputincioşi. Wolareg, de la înălţimea celor doi metri ai săi, mă asigură că-i lipseşte „suflul“, „atmosfera magnetică“ şi că această ţară materialistă nu e favorabilă manifestării „energiilor spirituale“ pure ori, în sfîrşit, că scepticismul meu paralizează puterea lui şi a confraţilor săi.

Un fapt de notat: cei cinci vrăjitori au devenit foarte buni prieteni între ei şi se bucură în fiecare zi de o poftă de mîncare… miraculoasă.

1. Mănăstire (n.r.).

2. În hinduism, ascet care a renunţat la lume înscenîndu-şi propria moarte şi lăsînd la o parte orice pretenţii privind poziţia socială şi familială (n.r.).

3. Sfînta Sfintelor (lat., orig.) (n.r.).

Povestea insulei

New Parthenon, 6 noiembrie

SÎMBĂTĂ SEARĂ a apărut pe neaşteptate un om pe care nu-l văzusem de mai bine de douăzeci de ani. Împreună cu Pat Cairness am cunoscut foamea şi frica, în primele zile de după sosirea mea aici. Pat, un irlandez plin de spirit şi de resurse, m-a salvat de nenumărate ori de la disperare. După ce am plecat spre oraşele din Est, n-am mai ştiut nimic de el.

Cînd a sosit, nu l-am recunoscut înainte să-şi spună numele. S-a schimbat la culoare şi, mi se pare, chiar şi la trup. Era o trestie cu piele albă şi-a devenit un stejar de culoare brună. A făcut, după cum spune el, pe călătorul: în primii ani de nevoie, apoi din curiozitate. Nu există ţară pe care să n-o fi văzut, mare pe care să n-o fi traversat, drum pe care să nu-l fi străbătut. Vorbeşte opt limbi şi vreo douăzeci de dialecte; a făcut pe strîngătorul de coolies¹, pe tovarăşul piraţilor, pe neguţătorul de şerpi, pe vrăjitorul, pe falsul călugăr budist şi pe călăuza prin deşert, în sfîrşit, toate meseriile oamenilor care n-au altă vocaţie decît dorinţa de schimbare. Dacă şi-ar scrie memoriile, ar scoate o carte mult mai bogată decît cele ale lui Melville sau Jack London.

Mi-a spus, totuşi, că vremea aventurilor a trecut, că nu există nici un loc pe pămînt unde să nu găseşti urme de călători şi de civilizaţie; că e aproape imposibil să descoperi un colţ de junglă sau de stepă în care să nu fi pătruns un alb. În toate călătoriile sale n-a descoperit decît o insulă necunoscută pînă atunci de marinari şi de geografi. O insulă din Pacific, puţin mai mare decît una din insulele Sandwich, la sud de Noua Zeelandă. E locuită de cîteva sute de malaezi papuaşi, veniţi aici cu bărcile lor de multe secole.

— Ciudăţenia acestei insule, mi-a povestit Pat Cairness, nu stă în aspectul său, care se aseamănă cu al altor insule din Pacific, nici în locuitori, care au păstrat obiceiurile şi tradiţiile rasei lor. Ciudăţenia sa stă în lucrul următor: şefii au recunoscut de multă vreme că insula nu poate hrăni decît un anumit număr de locuitori: mai exact, şapte sute şaptezeci. Pămîntul, mai mult muntos, e sterp şi în mare nu se găsesc prea mulţi peşti. Din afară nu poate veni nimic, deoarece nimeni, după ei, n-a mai debarcat pe insulă şi nepoţii primilor imigranţi au uitat arta de a construi vase mari. Drept consecinţă, adunarea şefilor a promulgat, din timpuri imemorabile, o lege foarte ciudată: pentru fiecare nou-născut trebuie să moară cineva, în aşa fel încît numărul locuitorilor să nu treacă niciodată de şapte sute şaptezeci. Cred că e o lege unică în lume, pe care Sfatul Bătrînilor, compus din vrăjitori şi din războinici, o păzeşte cu străşnicie. Ca în toate ţările din lume, naşterile întrec numărul celor morţi de moarte naturală, aşa încît, în fiecare an, zece sau douăzeci dintre aceşti nenorociţi izolaţi de lume trebuie să fie ucişi de trib. Teama de foamete i-a făcut pe aceşti oligarhi să inventeze un sistem de recensămînt foarte dur, dar precis. O dată pe an, primăvara, adunarea se reuneşte şi se citeşte lista celor născuţi şi a celor morţi. Dacă sînt, de exemplu, douăzeci de naşteri şi opt morţi, trebuie să fie sacrificaţi doisprezece oameni vii pentru salvarea comunităţii. O bucată de vreme, mi s-a spus, erau trimişi la moarte cei mai bătrîni, dar cum Sfatul e format în mare parte din bătrîni, aceştia au făcut în aşa fel, recurgînd la nu ştiu ce vicleşug, ca moartea să fie trasă la sorţi. Fiecare locuitor posedă o tăbliţă de lemn, unde e înscris, printr-un desen sau prin hieroglife, numele său. Cînd soseşte ziua teribilă, aceste tăbliţe sînt adunate în fundul unei bărci îngropate în faţa colibei Sfatului, unde sînt amestecate cu o vîslă de către vrăjitorul cel mai bătrîn. Apoi se dă drumul unui cîine, dresat în acest scop, care coboară în barcă, apucă una din tăbliţe, o dă vrăjitorului şi repetă această operaţie ori de cîte ori este nevoie. Victimelor li se acordă trei zile ca să-şi ia rămas-bun de la familiile lor şi să dispară cum le place mai bine. Dacă după trei zile a rămas vreunul care n-a avut curajul să se sinucidă, e prins de către patru oameni, aleşi printre cei mai voinici, închis într-un sac de piele împreună cu cîteva pietre şi aruncat în mare.

Astfel povestit, lucrul pare simplu şi, pînă la un oarecare punct, logic. Dar trebuie să trăieşti, cum am făcut eu, o vreme printre acei oameni ca să ai o idee despre grozăvia acestei legi şi despre toate consecinţele tragice şi groteşti pe care le poartă în sine. Mai întîi, orice femeie care bagă de seamă că a rămas însărcinată se închide în coliba sa şi nu îndrăzneşte să se mai arate nimănui. E un duşman şi toţi ar urî-o. Orice copil care e gata să se nască e o ameninţare pentru cei născuţi, un pericol public. Şi totuşi nici mama sau tatăl nu pot sta liniştiţi, căci sorţii pot să cadă pe unul din ei, cum s-a întîmplat adeseori, şi ei să dispară spre a face loc fiului lor. Rezultă de aici că femeile sterile sînt cele mai onorate şi bărbaţii nu se decid să se căsătorească decît atunci cînd sînt siliţi s-o facă.

În afară de asta, asasinatele sînt destul de răspîndite în insulă, deoarece asasinii îşi propun astfel să contrabalanseze numărul naşterilor şi să se sustragă, cel puţin pentru cîtva timp, surprizelor teribile ale sorţii. În călătoriile mele n-am văzut nimic mai lugubru decît adunarea în care se procedează la desemnarea celor ce trebuiesc sacrificaţi spectrului foametei. Am asistat la una din aceste adunări şi, cu toate că nu sînt un sentimental, mi-a rămas în suflet o senzaţie penibilă. Cu cîteva zile înainte, unii încearcă să se ascundă în grotele de pe insulă, sperînd să se sustragă astfel primejdiei. Dar insula e mică şi supravegherea îi interesează pe toţi, deoarece absenţa unora măreşte riscurile celor prezenţi. Unii sînt tîrîţi cu forţa la adunare şi i-am văzut zbătîndu-se furioşi, ca să nu fie siliţi să depună tăbliţa ce poartă numele lor. De data asta nu erau decît nouă indivizi de prisos şi-am băgat de seamă că nici unul din ei nu primea cu resemnare sentinţa sorţilor. O femeie tînără se agăţa cu disperare de genunchii căpeteniilor, implorînd milă. Avea, mi se pare, un copil încă mic şi se ruga plîngînd să-i îngăduie să mai trăiască măcar un an, să nu-l lase singur. Un om bătrîn declară că era grav bolnav şi că ar elibera în curînd tribul de povara existenţei sale, dar implora graţia de a fi lăsat să moară de moarte naturală. Un tînăr se ruga stăruitor, cu o voce puternică, să fie iertat de moartea imediată, nu pentru el, spunea, ci pentru că era singurul sprijin al unei mame bătrîne şi al celor trei fraţi încă incapabili să lucreze. Doi părinţi ţipau sălbatic, pentru că printre cei ieşiţi la sorţi se afla cel mai mic şi mai frumos dintre fiii lor. O tînără îi implora să aştepte măcar pînă la căsătoria ei, deoarece trebuia să se mărite peste cîteva zile şi nu voia să moară înainte să-şi îndeplinească promisiunea solemnă făcută viitorului său soţ. Un bătrîn din Sfat încerca să se salveze, proclamînd că el singur cunoştea anumite secrete necesare vieţii tribului şi că, dacă îl vor ucide, va muri fără să le destăinuie nimănui, ca să se răzbune.

Timp de trei zile nu se auziră în toată insula decît plînsete şi bocete. Dar legea e inexorabilă şi nu admite amînări sau scutiri. Într-un singur caz unul dintre cei ieşiţi la sorţi poate fi salvat: dacă un altul primeşte să moară în locul său. Dar, din cîte mi s-a spus, asta nu se întîmplă aproape niciodată. A treia zi, şapte din cei condamnaţi îşi găsiră singuri moartea, în mijlocul ţipetelor rudelor şi prietenilor, şi în zorii celei de-a patra zile numai doi saci fură aruncaţi în mare, în prezenţa întregului popor tăcut. Am observat totuşi că cei scăpaţi începeau să-şi vină în fire şi că feţele le erau mai senine: un an de viaţă sigură se întindea înaintea lor.

Pat Cairness mi-a povestit multe întîmplări, dar aceasta e, prin ciudăţenia sa, cea care m-a impresionat cel mai mult.

1. Culi – muncitori asiatici sau africani necalificaţi care lucrează cu ziua pentru o remuneraţie mică (n.r.).