Helen Fielding, Bridget Jones, Mad About the Boy

Copyright © Helen Fielding, 2013

All rights reserved

© 2014 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-4748-4

ISBN PDF: 978-973-46-4749-1

ISBN print: 978-973-46-4359-2

Coperta: Radu Răileanu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

HELEN FIELDING s-a născut într-un oraş industrial din Yorkshire şi a studiat la Oxford. A lucrat câţiva ani la BBC, realizând documentare despre Africa. De altfel, romanul său de debut din 1994, Celebritate pentru o cauză nobilă, aclamat de critică la data apariţiei, are la bază experienţa africană a autoarei. În 1996, ziarista Helen Fielding dă lovitura de piaţă cu romanul Jurnalul lui Bridget Jones, vândut în milioane de exemplare în întreaga lume. Ecranizarea realizată de Universal Pictures în 2001, cu Renée Zellweger, Hugh Grant şi Colin Firth în rolurile principale, în regia lui Sharon Maguire, se bucură de asemenea de mare succes. În 1999, Helen Fielding continuă jurnalul simpaticului său personaj cu romanul Bridget Jones: La limita raţiunii. Filmul omonim, cu aceeaşi echipă celebră, a apărut în 2003. La Editura Polirom au fost publicate: Jurnalul lui Bridget Jones (2003, 2006, 2013), Bridget Jones: La limita raţiunii (2003, 2006), Olivia Joules şi imaginaţia hiperactivă (2005) şi Celebritate pentru o cauză nobilă (2011).

La mai bine de douăzeci de ani de când, tânără, umplea sălile cinematografelor cu istoria unui amor, Bridget Jones revine cu o nouă poveste. Prea multe nu s-au schimbat: Bridget are la fel de multă grijă de trupul ei, nici obsesia cu consumul de alcool şi gumele cu nicotină n-a dispărut. Au mai apărut între timp comentariile postate pe Facebook, mesajele pe Twitter, injecţiile cu Botox şi listele cu lucruri pe care le vrea cu tot dinadinsul de la ea. Bridget este acum mamă a doi copii şi au trecut patru ani de când Mark Darcy a lăsat-o singură, căzând victimă într-un atac cu bombă în Sudan. În situaţia neaşteptată de a-şi căuta un bărbat, nesigură în faţa atâtor posibilităţi de comunicare, care în anii ’90 erau rupte din filmele SF, Bridget îşi pierde uzul raţiunii, se fâstâceşte, intră în situaţii teribile, amuzante. Considerând că adevărata iubire nu este neapărat pe viaţă, Bridget Jones este acum imaginea femeii romantice, care atrage nu prin siguranţa cu care trăieşte, ci prin nevoia de ajutor, prin nevoia de a-l avea aproape pe el, bărbatul.

Lui Dash şi Romy

Prolog

Joi, 18 aprilie 2013

2:30 p.m. Tocmai m-a sunat Talitha. Avea vocea ei imperioasă, care pare să spună „să-fim-discrete-dar-teribil-de-dramatice“, pe care o are mereu.

— Draga mea, am vrut doar să te anunţ că pe 24 mai e ziua mea, împlinesc şaizeci de ani. Evident, nu SPUN că împlinesc şaizeci. Şi fii discretă, că nu invit pe toată lumea. Te-am anunţat ca să nu-ţi faci program în ziua aia.

Am intrat în panică.

— Grozav! am exclamat neconvingător.

— Bridget, nu se poate să nu vii.

— Păi, chestia e că...

— Ce?

— În seara aia îşi serbează ziua şi Roxster. Face treizeci.

La capătul firului, tăcere.

— Mă rog, probabil că până atunci nici n-o să mai fim împreună, dar dacă totuşi o să mai fim, ar fi...

Am lăsat fraza neterminată.

— Abia ce-am scris pe invitaţii „fără copii“.

— Până atunci o să împlinească treizeci! am spus indignată.

— Făceam mişto de tine, draga mea. Fireşte că trebuie să-l aduci şi pe puştiul tău. O să cumpăr şi un castel gonflabil! Intru la loc în emisie. Trebuiesăfugteiubescpa!

Am încercat să dau drumul la televizor ca să văd dacă într-adevăr Talitha mă sunase, ca de nenumărate alte ori, direct din studio, în timpul pauzei de publicitate. Am butonat telecomanda într-o stare de totală confuzie, ca o maimuţă care a pus mâna pe-un telefon mobil. De ce în zilele noastre, ca să dai drumul la televizor, ai nevoie de trei telecomenzi şi nouăzeci de butoane? De ce? Bănuiesc că treaba a fost concepută de nişte ciudaţi geniali în materie de tehnică, în vârstă de treisprezece ani, care se iau la întrecere unii cu alţii, fiecare din dormitorul lui sordid, lăsându-i pe toţi ceilalţi să creadă că ei sunt singurele persoane de pe pământ care nu pricep la ce sunt bune butoanele alea. Ceea ce duce, până la urmă, la un dezastru psihologic masiv, la scară planetară.

Supărată, arunc telecomenzile pe canapea, moment în care, pur şi simplu, televizorul s-a trezit la viaţă, proiectând-o pe Talitha într-o poză imaculată, cu un picior sexy încrucişat peste celălalt. Îl intervieva pe fotbalistul ăla de la Liverpool, ăla cu părul negru, care avea o problemă în a-şi controla furia sau impulsul de-a muşca. Tipul arăta de parc-ar fi vrut s-o muşte pe Talitha, deşi din alte motive decât cele de pe teren.

Bine. Nu trebuie să intru în panică, pur şi simplu trebuie să analizez calm şi matur toate argumentele pro şi contra care ţin de chestiunea petrecerii Roxster/Talitha:

ARGUMENTE PRO CA SĂ-L IAU
PE ROXSTER CU MINE LA PETRECERE

• Ar fi groaznic să nu merg la petrecerea Talithei. Suntem prietene încă de când amândouă lucram la Sit Up Britain. Ea era o prezentatoare de ştiri imposibil de şic, iar eu eram un reporter imposibil de incompetent.

• Ar fi foarte haios să-l iau pe Roxster cu mine şi m-aş şi da mare, fiindcă petrecerea aniversară de treizeci/şaizeci de ani ar pune capăt chestiei ăleia care se traduce prin priviri de sus în semn de ne-e-milă-de-femeile-singure-de-„o-anume-vârstă“, ca şi când aceste femei s-ar fi căptuşit pentru eternitate cu statutul de celibatare, în vreme ce pe bărbaţii de aceeaşi vârstă se pune gheara înainte s-apuce să întocmească actele de divorţ. Iar Roxster e atât de frumos şi de delicios încât, prin prezenţa lui, ar nega cumva realitatea procesului de îmbătrânire.

ARGUMENTE CONTRA

• Roxster e un bărbat sigur pe el şi, fără îndoială, s-ar simţi ofensat dacă ar fi tratat ca un fel de maimuţoi sau de mecanism anti-îmbătrânire.

• Esenţial, lui Roxster ar putea să se ia de mine, dacă ar merge la o aniversare a şaizeci de ani de viaţă, unde să fie înconjurat de nişte oameni în vârstă şi unde să se sublinieze, în mod complet inutil, cât de bătrână sunt, cu toate că sunt MULT mai tânără decât Talitha. Sincer, eu chiar refuz să cred câţi ani am. Cum spunea Oscar Wilde, treizeci şi cinci de ani este vârsta perfectă pentru o femeie. Atât de perfectă încât unele femei au decis s-o adopte pentru tot restul vieţii.

• Roxster, poate, şi-a organizat propria lui petrecere, cu tineri îndesaţi pe balcon, unde vor face grătar şi vor asculta muzică disco din anii ’70, amuzându-se ironic de atmosfera „retro“. Chiar în clipa asta probabil că se gândeşte cum să facă să nu mă invite şi pe mine, ca nu cumva prietenii lui să afle că iese cu o femeie care e, literalmente, suficient de bătrână ca să-i fie mamă. De fapt, tehnic vorbind, ţinând seama de procesul de accelerare a pubertăţii, datorat hormonilor care se adaugă în lapte în zilele noastre, aş putea să-i fiu chiar bunică. Dumnezeule! Oare de ce mintea mea a născocit un asemenea gând?

3:10 p.m. Aoleu! În douăzeci de minute trebuie s-o iau pe Mabel, şi orezul expandat nu este gata. Aoleu! Telefonul.

— Vă caută Brian Katzenberg.

Noul meu agent! Un agent adevărat. Dar aş întârzia PESTE POATE dacă m-aş opri şi aş vorbi cu el.

— Pot să-l sun eu mai târziu? am murmurat, chinuindu-mă să ung rondelele de orez cu nişte unt, să le lipesc şi să le vâr într-o pungă de plastic, totul cu o singură mână.

— E vorba de manuscrisul dumneavoastră.

— Dar... sunt... într-o şedinţă!

Cum să fiu într-o şedinţă şi, în acelaşi timp, să vorbesc la telefon şi să spun că sunt într-o şedinţă? Secretarele sunt cele care trebuie să spună că eşti într-o şedinţă, nu tu însuţi, adică persoana care se presupune că nu poate să zică nimic fiindcă e într-o şedinţă.

Am plecat către şcoală. Disperată să sun înapoi şi să aflu care-a fost treaba cu apelul ăla. Deocamdată Brian a trimis manuscrisul la două case de producţie şi amândouă l-au refuzat. Dar acum poate că s-a găsit un peşte care să muşte momeala.

Mi-am reprimat dorinţa copleşitoare de a-l suna pe Brian, pretinzând că „şedinţa“ s-a suspendat brusc. Am decis că e mult mai important să ajung la timp la Mabel: iată ce mamă grijulie sunt, o mamă care ştie să-şi aşeze priorităţile în ordine!

4:30 p.m. Drumul către şcoală a fost chiar mai haotic decât de obicei: ca o ilustraţie din Where’s Wally?¹, plină cu milioane de doamne în culori de acadea, copii în cărucioare, muncitori cu camionete albe care se ceartă cu mame supra-educate cu SUV-uri, un bărbat pedalând cu un contrabas prins pe spinare şi mame ecologiste pe biciclete cu cutii de tinichea doldora cu prunci ataşate de ghidon. Toată strada era blocată. Dintr-odată, o femeie isterizată a apărut în fugă urlând:

— Înapoi! ÎNAPOI! Haideţi! Toţi ÎNCURCAŢI drumul!

Realizând că avusese loc un accident teribil, eu şi toţi ceilalţi am început să dăm maşinile în marşarier într-o adevărată frenezie, care pe unde apuca – pe trotuar sau prin grădini –, numai ca să facem loc Salvării. Odată ce strada a fost eliberată, m-am uitat cu grijă în faţă, să văd ambulanţa şi baia de sânge. Dar nici urmă de ambulanţă. Nu era decât o tipă foarte elegantă, care s-a urcat într-un Porsche negru, apoi a pornit accelerând furios pe strada abia eliberată de trafic, împreună cu un copilaş îngâmfat, îmbrăcat în uniformă şi aşezat pe locul din faţă.

Când am ajuns la grupa preşcolarilor, Mabel era singurul copil rămas pe trepte, cu excepţia ultimului mohican, Thelonius, care era gata să plece şi el cu maică-sa.

Mabel m-a privit cu ochii ei mari şi serioşi.

— Haide, Bătrâne, mi-a spus ea cu îngăduinţă.

— Chiar ne întrebam pe unde oi fi! a zis mama lui Thelonius. Iar ai uitat?

— Nu, i-am răspuns. Drumul a fost complet blocat.

— Mami are cincizeci şi unu de ani! a izbucnit Mabel din senin. Mami are cincizeci şi unu de ani. Zice că are treizeci şi cinci, da’, de fapt, are cincizeci şi unu.

— Şişşşşşş. Hahaha! am răspuns eu privirii fixe a mamei lui Thelonius. Trebuie să fug să-l iau pe Billy!

Am izbutit s-o îndes în maşină pe Mabel, care continua să urle „Mami are cincizeci şi unu de ani!“, m-am aplecat înăuntru în tradiţionala mişcare răsucită, care-ţi face corpul chisăliţă şi care devine din ce în ce mai dificilă odată cu vârsta, mi-am prins centura de siguranţă pipăind cu mâna prin dezastrul din spaţiul dintre bancheta din spate şi scaunul de copil.

Am ajuns la Şcoala Primară, şcoala lui Billy, ca s-o văd pe Nicolette cea Perfectă, Mama Clasei (casă perfectă, soţ perfect, copii perfecţi: singura mică imperfecţiune fiind numele, care probabil a fost ales de părinţi înainte de momentul inventării popularului substitut de ţigări), înconjurată de un cârd de mame de la Primară. Nicorette cea Perfectă era perfect îmbrăcată şi perfect coafată, cu o geantă uriaşă perfectă. M-am tras lângă ea, gâfâind, să văd dacă pot să aflu care sunt noutăţile despre cel mai recent Subiect de Îngrijorare. Tocmai atunci, supărată, Nicolette şi-a dat părul pe spate, aproape scoţându-mi ochiul cu colţul genţii ei uriaşe.

— L-am întrebat de ce Atticus e încă în echipa de pregătire de la fotbal – adică Atticus a ajuns să vină acasă cu lacrimi în ochi, pur şi simplu –, iar domnul Wallaker n-a zis decât „Fiindcă nu-i bun de nimic. Altceva?“.

Am aruncat o privire către Subiectul de Îngrijorare/noul profesor de sport: atletic, înalt, puţin mai tânăr decât mine, păr tuns scurt, un fel de Daniel Craig. Tipul se uita cam întunecat la un grup de băieţi zbuciumaţi, apoi, dintr-odată, a suflat în fluier şi-a urlat:

— Hei! Gaşca! Treceţi imediat în vestiar sau vă dau avertisment.

— Vedeţi? a continuat Nicolette, în vreme ce băieţii se aranjau într-un şir dezordonat, prefăcându-se că aleargă spre clădire şi strigând „Unu, sir! Doi, sir!“, ca o gloată de boşimani speriaţi, recrutaţi să pună pe picioare o Revoluţie a Primăverii.

Ridicol, domnul Wallaker ţinea ritmul cu suflături în fluier.

— Da’ tipu’ totuşi e sexy, a intervenit Farzia.

Farzia e preferata mea din grupul mamelor, fiindcă tot timpul îşi cunoaşte priorităţile.

— Sexy, dar însurat, i-a sărit muştarul lui Nicolette. Şi mai are şi copii, deşi n-ai zice.

— Credeam că e prieten cu directorul, s-a alăturat discuţiei o altă mamă.

— Exact. Măcar are pregătirea necesară postului ăsta? a întrebat Nicolette.

— Mami!

M-am întors şi l-am văzut pe Billy, cu jacheta lui micuţă, părul negru răvăşit şi cămaşa ieşită din pantaloni.

— N-am fost ales la şah.

Aceiaşi ochi, aceiaşi ochi negri şi îndureraţi.

— Nu contează să fii ales sau să câştigi, i-am spus eu, îmbrăţişându-l pe furiş. Contează cine eşti.

— Ba contează.

Ahhhh! Domnul Wallaker.

— Trebuie să exerseze. Trebuie să-şi merite locul.

Apoi profesorul s-a întors, dar l-am auzit bolborosind:

— E incredibil cum mamelor din şcoala asta li se pare că totul li se cuvine.

— Să exerseze? am zis eu pe un ton vesel. Vai, aşa ceva nici că mi-ar fi trecut prin minte! Cred că sunteţi extraordinar de deştept, domnule Wallaker. Vreau să spun, sir.

Tipul s-a uitat la mine cu nişte ochi albaştri şi reci.

— Ce legătură are asta cu sportul? am continuat cu aceeaşi drăgălăşenie.

— Eu predau la clasa de şah.

— Dar ce minunat! Folosiţi fluierul?

Pentru o clipă, domnul Wallaker a părut descumpănit, apoi a zis:

— Eros! Ieşi din stratu’ ăla de flori. Acum!

— Mami, a intervenit Billy, trăgându-mă de mână, ăia care au fost aleşi au două zile libere de la şcoală ca să meargă la turneul de şah.

— Lasă că exersez eu cu tine.

— Dar, mami, tu nu te pricepi deloc la şah.

— Nu-i adevărat! Mă pricep foarte bine la şah. Te-am şi bătut!

— Ba nu.

— Ba da!

— Ba nu!

— Păi, te-am lăsat pe tine să câştigi fiindcă eşti doar un copil, am izbucnit. Şi, oricum, nu-i cinstit, pentru că tu iei ore de şah.

— Poate aţi vrea să participaţi şi dumneavoastră la orele de şah, doamnă Darcy?

DUMNEZEULE! Ce căuta domnul Wallaker de mai trăgea cu urechea la noi?

— Există o limită de vârstă – de şapte ani –, dar, dacă presupunem că ea se referă la vârsta mentală, atunci sunt convins că v-aţi încadra. V-a dat Billy şi cealaltă veste?

— A! a exclamat puştiul, luminându-se la faţă. Am păduchi!

— Păduchi!

M-am holbat la el îngrozită, iar mâna mi-a fugit instinctiv către păr.

— Da, păduchi. Toţi au.

Domnul Wallaker a coborât privirea, în care-i licărea o scânteie de amuzament.

— Îmi dau seama că treaba asta va genera o stare de urgenţă naţională în rândul mămicilor din nordul Londrei şi ale coaforilor care se ocupă de ele, dar nu trebuie decât să-i căutaţi prin păr cu un pieptăn. Pe copii şi pe dumneavoastră, desigur.

Dumnezeule! În ultima vreme, Billy se tot scărpina în cap, dar eu am cam închis ochii la mişcarea asta, ca să nu mă mai încarc şi cu ea. În vreme ce mintea mi-o lua razna, simţeam cum chestii mici începeau să-mi umble pe scalp. Dacă Billy are păduchi, atunci probabil că Mabel are şi ea, probabil că am şi eu, ceea ce înseamnă că... Roxster are păduchi.

— Totul e în regulă?

— Da, nu, super! am răspuns. Totul e bine, perfect, la revedere, domnule Wallaker.

Am plecat cu Billy şi Mabel de mână. Am auzit sunetul de alertă al mobilului. Mi-am pus ochelarii rapid ca să citesc SMS-ul. Era de la Roxster.

„Cât de mult ai întârziat în dimineaţa asta, dulceaţa mea? Vrei să sar într-un autobuz diseară şi să-ţi aduc o plăcintă cu carne?“

Aoleu! Nu se poate ca Roxster să vină la mine când toată lumea trebuie pieptănată de păduchi şi feţele de pernă trebuie spălate. Nu e normal să cauţi o scuză ca să scapi de amantul-jucărie fiindcă toată casa s-a procopsit cu păduchi, nu-i aşa? De ce tot intru eu în dezastre din astea?

5 p.m. Am năvălit înapoi în casă împreună cu obişnuitul talmeş-balmeş de rucsacuri, desene mototolite, banane storcite, plus o sacoşă de mari dimensiuni, de la farmacie, conţinând produse de îndepărtare a păduchilor. Am trecut tropăind pe lângă „sufrageria/birou“ de la parter (o încăpere din ce în ce mai inutilă, cu excepţia faptului că adăposteşte o canapea extensibilă şi nişte cutii goale de la John Lewis) şi am coborât scările către demisolul cald şi răvăşit, care joacă şi rolul de bucătărie/cameră de zi şi unde ne petrecem tot timpul. L-am pus pe Billy să-şi facă temele şi pe Mabel să se joace cu „Hellvanians“-ii (nişte iepuraşi Sylvanian), în timp ce eu m-am apucat să pregătesc spaghete bolognese. Însă acum sunt total derutată, nu ştiu ce aş putea să-i scriu lui Roxster despre seara asta şi dacă să-i zic de păduchi sau nu.

5:15 p.m. Mai bine nu.

5:30 p.m. Dumnezeule! Tocmai ce trimisesem un SMS cu „Mi-ar plăcea să vii, dar am de lucru în seara asta, aşa că mai bine nu“, când Mabel s-a ridicat din senin în picioare şi a început să cânte melodia pe care Billy o urăşte cel mai tare: „Uită de bani bani bani!“ Apoi a sunat telefonul.

M-am repezit să răspund în aceeaşi clipă în care Billy a sărit ca ars, urlând „Mabel, nu mai cânta Jessie J!“, iar vocea unei secretare mi-a tors în ureche ca o pisică „Vă caută Brian Katzenberg“.

— Îmmm, aş putea eu să-l sun înapoi pe Brian peste...

— Scliopici, scliopici! cânta Mabel înainte, alergându-l pe Billy în jurul mesei.

— Vă fac legătura cu Brian acum.

— Nuuu! Nu poţi să...

— Mabel! a răcnit Billy. Înceteazăăăăăă!

— Şişşşşşşş! Vorbesc la TELEFON!

— Saluuuut! s-a auzit vocea veselă şi plină de energie a lui Brian. Deci, am o veste grozavă! Greenlight Productions vor să facă o ofertă pentru scenariul tău.

— Cum? am exclamat, iar inima a dat să-mi sară din piept. Asta înseamnă c-o să facă un film după el?

Brian a început să râdă cu poftă.

— Vorbim aici de industria filmului! O să-ţi dea doar o sumă mică de bani ca să-l dezvolte şi...

— Mamiiii! Mabel are un cuţit!

Am acoperit cu mâna microfonul telefonului şi-am murmurat:

— MABEL! Dă-mi cuţitul! Acum!

— Alo? Alo? repeta Brian. Laura, cred c-am pierdut legătura cu Bridget...

— Nu! Aici sunt! am intervenit, aruncându-mă după Mabel, care-l fugărea pe Billy fluturând cuţitul prin aer.

— Vor să aibă o întâlnire de tatonare luni, la prânz.

— Luni! Excelent! am răspuns, smulgându-i cuţitul lui Mabel. Întâlnirea de tatonare e ca un interviu?

— Mamiiiiiii!

— Şişşş!

I-am îmbrâncit pe copii pe canapea şi-am început să mă lupt cu telecomenzile.

— Au doar câteva probleme cu scenariul şi vor să le discutaţi înainte de-a lua o hotărâre definitivă.

— Corect, corect.

Dintr-odată, m-am simţit jignită şi indignată. Deja aveau câteva probleme cu scenariul meu? Ce probleme puteau să aibă?

— Aşadar nu uita că nu vor...

— Mamiiiii! Îmi curge sââââângeeeeee!

— Să te sun mai târziu?

— Nu! Sunt în regulă! am zis disperată.

În aceeaşi secundă, Mabel a zbierat:

— Cheamă salvarea!

— Ce spuneai?

— Tipii nu vor un scriitor debutant dificil. Trebuie să găseşti o cale de a fi de acord cu ceea ce-ţi vor solicita ei.

— Corect, corect. Deci să nu fiu o pacoste?

— Exact!

— Frate-miu o să moară! a început să scâncească Mabel.

— Ăăă, e totul în...

— Nu, perfect, super, luni la ora douăsprezece! am spus.

În clipa aceea, Mabel a urlat:

— Mi-am ucis fratele!

— OK, a spus Brian pe un ton cam tulburat. O pun pe Laura să-ţi trimită toate detaliile pe e-mail.

6 p.m. După ce-am terminat cu tot balamucul, după ce zgârietura de la genunchi a lui Billy a fost acoperită cu un plasture cu Superman, după ce Mabel şi-a primit bilele negre în Tabel şi după ce spaghetele bolognese s-au aşezat în stomac, m-am trezit cu mai multe idei care îmi licăreau prin minte – idei similare cu acelea ale unei persoane pe cale să se înece, doar că niţel mai optimiste. Cu ce să mă îmbrac la întâlnire şi oare o să câştig Oscarul pentru Cel Mai Bun Scenariu Adaptat? Oare Mabel nu termină programul mai repede lunea şi cum să fac să-i iau pe amândoi de la şcoală? Cu ce să mă îmbrac la ceremonia de decernare a Oscarurilor şi oare să le zic celor de la Greenlight Productions că Billy are păduchi?

8 p.m. Păduchi găsiţi – 9, paraziţi propriu-zişi – 2, ouă de păduchi – 7 (f.bine)

Tocmai ce am spălt copiii şi i-am pieptănat căutând păduchi, ceea ce s-a dovedit a fi o activitate foarte distractivă. Am găsit doi paraziţi propriu-zişi în părul lui Billy, iar, după urechi, i-am găsit şapte ouă – două după o ureche şi o recoltă magnifică de alte cinci în spatele celeilalte. Ai o mare satisfacţie atunci când vezi cum apar pe pieptănul alb punctele alea mici şi negre. Mabel s-a supărat fiindcă ea n-a avut nici un păduche, dar s-a înveselit când am lăsat-o să mă pieptene. Ceea ce i-a permis să constate că nici eu nu aveam nici un păduche. Billy a început să fluture triumfător pieptănul – „Eu am şapte!“, dar, când Mabel a izbucnit în lacrimi, puştiul meu a fost foarte drăguţ şi i-a pus în păr trei păduchi de la el, iar asta a însemnat c-am fost nevoită s-o mai pieptăn pe Mabel încă o dată.

9:15 p.m. Copiii dorm. Mă simt foarte umflată în pene gândindu-mă la întâlnire. Sunt, din nou, o femeie de carieră şi voi merge la o întâlnire! O să mă îmbrac cu rochia de mătase albastră şi-o să mă coafez, în ciuda opiniei dispreţuitoare a nenorocitului de Wallaker cu privire la coafori. Şi în ciuda impresiei care mă frământă din ce în ce mai tare, cum că obiceiul extrem de răspândit al femeilor de a se coafa ne transformă în acei bărbaţi din secolul al XVIII-lea (sau al XVII-lea?), care nu se simţeau confortabil să iasă în public decât purtând peruci din alea pudrate.

9:21 p.m. Of, deşi, probabil, din punct de vedere moral nu e corect să mă duc la coafor când e posibil să fiu contaminată cu ouă nedetectabile de păduchi, aflate la începutul ciclului de evoluţie de şapte zile.

9:25 p.m. Sigur. Din punct de vedere moral nu e corect. Poate că n-ar trebui să-i mai las nici pe Billy şi Mabel să iasă la joacă?

9:30 p.m. Simt şi că ar trebui să-i spun lui Roxster adevărul despre păduchi, fiindcă minciuna nu-i un lucru bun într-o relaţie. Sau poate, în cazul de faţă, minciunile sunt de preferat păduchilor?

9:35 p.m. Mi se pare că păduchii ridică un număr inadmisibil de dileme morale moderne.

9:40 p.m. Aoleu! Tocmai ce mi-am trecut în revistă întreaga garderobă (adică mormanul de haine care zace pe bicicleta medicală), plus ţoalele din şifonier şi nu reuşesc să-mi găsesc rochia de mătase albastră. N-am cu ce să mă îmbrac la întâlnire. Nimic. Cum se face că am toate hainele astea îndesate în şifonier şi rochia de mătase albastră este singura piesă potrivită pentru o ieşire importantă?

Decizie pentru viitor: în loc să-mi petrec serile îndopându-mă cu caşcaval ras şi chinuindu-mă să nu dau pe gât nişte vin, trebuie să-mi sortez ţoalele cu calm, să le dau la săraci pe cele pe care nu le-am mai purtat de-un an de zile, iar pe restul să le pun în ordine, într-o „garderobă-capsulă“, astfel încât îmbrăcatul să devină o operaţiune relaxantă şi veselă, nu o cotrobăială isterică. După care mă voi urca, pentru douăzeci de minute, pe bicicleta medicală. Asta deoarece bicicleta medicală nu este – evident! – un şifonier, ci o bicicletă medicală.

9:45 p.m. Deşi poate că ar trebui să mă îmbrac tot timpul cu rochia de mătase albastră, aşa cum face şi Dalai Lama cu robele lui. Asta dacă aş găsi-o. Îmi închipui că Dalai Lama are mai multe robe sau un serviciu de spălătorie care-i stă la dispoziţie non-stop şi nu-şi lasă robele în fundul şifonierului, gata să plesnească de ţinute pe care le-a cumpărat – de la Topshop, Oasis, ASOS, Zara etc. –, dar cu care nu se îmbracă niciodată.

9:46 p.m. Sau pe bicicleta medicală.

9:50 p.m. Tocmai ce-am fost sus să verific copiii. Mabel dormea, ca de obicei, cu toată faţa acoperită de păr, aşa încât dădea impresia că are capul răsucit la spate. În braţe o ţinea pe Saliva. Saliva e păpuşica lui Mabel. Eu şi Billy credem că puştoaica a amestecat două nume: Sabrina, Adolescenta-Vrăjitoare, şi iepuraşii Sylvanian. Oricum, lui Mabel numele ăsta i se pare perfect.

Am pupat obrăjorul încălzit al lui Billy, care stătea cuibărit împreună cu Mario, Horsio şi Puffles Unu şi Doi. Mabel a ridicat capul, a zis „Ce vreme frumoasă e afară“, după care s-a culcat la loc.

I-am privit pe amândoi, le-am mângâiat obrajii catifelaţi, le-am ascultat respiraţiile fornăite – apoi gândul fatal la „Dacă...“ mi-a invadat creierul pe neanunţate. „Dacă...“ Întunecime, amintiri, durerea care prinde iar forţă şi mă cuprinde ca un tsunami.

10 p.m. Am coborât în goană la bucătărie. Şi mai rău: tăcere, părăsire, gol. „Dacă...“ Încetează! Nu-mi pot permite să fac asta. Dă drumul la fierbător. Nu trece în partea întunecată.

10:01 p.m. Soneria! Slavă Domnului! Dar cine poate să fie la ora asta târzie?

1. Unde e Wally?, serie de cărţi pentru copii creată de ilustratorul britanic Martin Handford (n. tr).

Destui tembeli

Joi, 18 aprilie 2013 (continuare)

10:45 p.m. Erau Tom şi Jude, amândoi beţi criţă şi amândoi prăvălindu-se împleticit în holul de la intrare, printre hohote de râs înfundate.

— Putem să folosim laptopul tău? Am fost la Dirty Burger şi...

— Am încercat să navigăm pe PlentyofFish pe iPhone-ul meu, dar nu reuşim să descărcăm o poză de pe Google ca să...

Îmbrăcată în costumul de birou, Jude a tropăit cu tocurile ei înalte până jos, în bucătărie, în vreme ce Tom, la fel de brunet, de musculos, de frumos şi de fabulos de gay, m-a sărutat apăsat.

— Muuuah! Bridget! Ai slăbit AŞA de mult!

(Tom îmi spune asta de fiecare dată când mă vede, de cincisprezece ani încoace; mi-a spus-o chiar şi atunci când eram gravidă în nouă luni.)

— Ăăă, ai şi tu nişte vin? a urlat Jude de jos, din bucătărie.

Se pare că Jude – care acum practic conduce Centrul Financiar, dar continuă să-şi importe dragostea pentru demenţa afaceristică şi în viaţa amoroasă – a fost descoperită ieri, pe un site de întâlniri virtuale, de către oribilul ei ex: Richard cel Rău.

— Aşa! a declamat Tom, în timp ce amândoi coboram scările îndreptându-ne către Jude. Nenorocitul de Richard cel Rău, după ce că a dus-o cu preşul pe femeia asta splendidă vreo SUTĂ de ani, fiindcă el e un cretin, căruia îi e frică să se lege de cineva, după ce că apoi s-a însurat cu ea şi zece luni mai târziu a părăsit-o, a avut TUPEUL să-i trimită un mesaj indignat cum că de ce e pe Plentyof... unde e, Jude... unde e...

Jude butona nedumerită telefonul.

— Nu-l găsesc. Fir-ar al dracului! L-a şters. Poţi să-ţi ştergi singur mesajul după ce...

— Of, dă-mi telefonul încoace, scumpo. În orice caz, ideea e că Richard cel Rău i-a trimis mesajul ăsta insultător, după care a BLOCAT-O, aşa că...

Tom a izbucnit în râs.

— Aşa că...

— O să inventăm o persoană pe PlentyofFish, a terminat Jude fraza.

— PlentyofDicks, mai curând, a pufnit Tom.

— PlentyofFuckwits, mai curând. Apoi, o să ne folosim de tipa asta inventată ca să-l torturăm! a spus Jude.

Ne-am înghesuit toţi trei pe canapea, iar Jude şi Tom au început să caute pe Google Images portrete cu blonde de douăzeci şi cinci de ani, pentru ca apoi să încerce să le încarce pe website-ul de întâlniri virtuale, născocind, în acelaşi timp, tot soiul de răspunsuri nonşalante la întrebările de profil. O secundă mi-am dorit ca Shazzer să fi fost şi ea acolo, ca să peroreze feminist, în loc să stea în Silicon Valley, unde e un geniu punct-com şi trăieşte împreună cu soţul ei cel neaşteptat-după-ani-de-feminism, care e, şi el, tot un geniu punct-com.

— Ce fel de cărţi îi plac? a întrebat Tom.

— Scrie „Pe bune! Chiar îţi pasă?“, i-a răspuns Jude. „Nu uita că bărbaţilor le plac scorpiile!“

— Sau „Cărţi? Ce-s alea?“, am sugerat eu.

Apoi mi-am amintit:

— Staţi! Asta nu contravine Regulilor de Întâlniri Romantice? Mai exact, regula numărul 4? Să folosim o formă de comunicare autentică şi raţională?

— Ba da! E ceva FANTASTIC de greşit şi de nesănătos, mi-a spus Tom, care a ajuns, între timp, un psiholog experimentat, dar regulile astea nu se aplică atunci când e vorba de tembeli.

Mă simţeam aşa de uşurată ci fusesem salvată din ghearele Tsunamiului Întunecimii, încât m-am cufundat cu totul în procesul de creare a Răzbunătoarei de pe PlentyofFish şi aproape că am uitat să le dau celor doi vestea cea mare.

— Greenlight Productions o să-mi facă filmul! am izbucnit dintr-odată plină de frenezie.

Jude şi Tom m-au privit uluiţi, apoi m-au interogat, după care au început să se bucure ca doi nebuni.

— Bravo ţie, fată! Iubit-puştan, scenaristă, toate-ţi merg din plin acum! a exclamat Jude, în vreme ce eu îi împingeam afară, pe uşă, ca să mă pot culca.

Prietena mea a ieşit împleticindu-se pe stradă, dar Tom a ezitat câteva clipe şi s-a uitat la mine îngrijorat.

— Eşti bine?

— Da, i-am răspuns. Cred că da. Atât doar că...

— Fii atentă, iubito, mi-a spus el, dintr-odată trezit din beţie, de pe o poziţie avizată, o să-ţi fie foarte greu dacă o să începi să ai întâlniri oficiale, termene de predare şi aşa mai departe.

— Ştiu, dar ai zis că ar trebui să încep din nou să lucrez, să scriu şi...

— Aşa e, dar o să ai nevoie de ajutor cu copiii. Deocamdată tu trăieşti ca într-un glob de sticlă. Felul în care te-ai adaptat e extraordinar, însă, eşti încă vulnerabilă şi...

— Tom! l-a strigat Jude, care se bălăngănea pe picioare înspre un taxi pe care-l ochise pe strada principală.

— Ştii unde suntem dacă ai nevoie de noi, a mai spus Tom. La orice oră din zi şi din noapte.

10:50 p.m. Meditând la „forma de comunicare autentică şi raţională“, m-am decis să-l sun pe Roxster şi să-i zic de chestia cu păduchii.

10:51 p.m. Deşi e cam târziu.

10:52 p.m. Iar trecerea neanunţată de la comunicarea prin SMS la cea prin apel telefonic, în ceea ce-l priveşte pe Roxster, mi se pare prea dramatică: dă problemei păduchilor excesiv de multă greutate şi importanţă. Mai bine îi trimit SMS.

„Roxster?“

O aşteptare foarte scurtă.

„Da, Jonesey?“

„Ştii că ţi-am zis că am de lucru în seara asta?“

„Da, Jonesey.“

„A mai fost şi un alt motiv.“

„Ştiu, Jonesey. Nu te pricepi deloc la minciuni, nici măcar prin SMS. Ai o aventură cu un bărbat mai tânăr?“

„Nu, dar e ceva la fel de jenant. Are legătură cu iubirea ta pentru natură şi insecte.“

„Ploşniţe?“

„Pe-aproape...“

„Plâns spontan, o scărpinare isterică a capului. Dar nu... păduchi!!!“

„Poţi să mă ierţi etc.?“

A urmat o pauză scurtă, apoi s-a auzit sunetul de mesaj.

„Să vin pe la tine acum? Sunt în Camden.“

Uimită de curtoazia voioasă a lui Roxster, i-am răspuns la SMS.

„Da, dar nu te deranjează păduchii?“

„Nu. Am căutat pe Google. Sunt alergici la testosteron.“

Arta concentrării

Vineri, 19 aprilie 2013

60,8 kilograme, calorii – 3482 (rău), numărul de verificări ale lui Roxster în vederea descoperirii de păduchi – 3, numărul de păduchi descoperiţi asupra lui Roxster – 0, numărul de insecte găsite în mâncarea lui Roxster – 27, numărul de insecte descoperite în cadrul invaziei asupra casei – 85 (rău), SMS-uri către Roxster – 2, SMS-uri de la Roxster – 0, e-mail-uri în masă de la părinţii celorlalţi elevi – 36, minute petrecute pentru a verifica e-mail-urile – 62, minute petrecute gândindu-mă obsesiv la Roxster – 360, minute petrecute hotărându-mă să mă pregătesc pentru întâlnirea cu cineaştii – 20, minute petrecute pregătindu-mă pentru întâlnirea cu cineaştii – 0

10:30 a.m. Aşa. O să mă apuc, pe bune, să lucrez la prezentarea scenariului, care reprezintă o variantă modernă a celebrei drame norvegiene Hedda Gabbler, a lui Anton Cehov. Varianta mea se petrece în Queen’s Park. Am studiat Hedda Gabbler pentru examenul final de Literatură Engleză de la Bangor University. Din păcate, rezultatul a fost doar o diplomă cu calificativul „cum laude“. Dar poate că situaţia respectivă o să fie acum îndreptată!

10:32 a.m. E obligatoriu să mă concentrez.

11 a.m. Tocmai mi-am făcut o cafea şi am mâncat ce-a mai rămas din mic dejunul copiilor. Apoi am început să mă chinui să-mi amintesc tot felul de lucruri legate de vizita lui Roxster de-aseară: iubitul meu şi-a făcut apariţia la 11:15 p.m.; era splendid, îmbrăcat în jeanşi şi un pulover închis la culoare, avea ochii sclipitori, râdea şi în mâini avea o plăcintă cu carne de la Waitrose, două conserve cu fasole fiartă şi o prăjitură jamaicană cu ghimbir.

Mmmm! Cum îi arată faţa când e deasupra mea, barba ţepoasă de pe maxilarul lui superb, strungăreaţa aceea micuţă dintre cei doi dinţi din faţă, pe care nu ai cum s-o vezi decât de dedesubt, umerii ăia musculoşi şi goi. M-am trezit somnoroasă în mijlocul nopţii şi l-am simţit pe Roxster cum mă săruta foarte uşor pe umăr, pe gât, pe obraz, pe buze, apoi i-am simţit erecţia împungându-mi coapsa. Dumnezeule, e aşa de frumos şi sărută aşa de bine şi e atât de... Mmm, mmm. Gata. Trebuie să mă gândesc la temele feministe, temele pre- şi anti- feministe din... Dar, Dumnezeule! E atât de delicios, mă face aşa de fericită, parc-aş fi într-un glob de fericire! Gata. Trebuie să-mi văd de treabă.

11:15 a.m. Am izbucnit dintr-odată în râs, amintindu-mi de conversaţia neobişnuită pe care am avut-o azi-noapte, în timpul sexului.

— Ah, ah, ah, eşti aşa de tare!

— Sunt tare pentru că te vreau pe tine, iubito.

— Aşa de tare...

— Tu mi-l faci tare, iubito.

Apoi, nu ştiu cum, m-am lăsat dusă de val şi am icnit:

— Mă întăreşti şi pe MINE.

— Cum? a exclamat Roxster şi-a izbucnit în râs.

Amândoi ne-am prăbuşit printre hohotele înfundate şi-apoi am fost nevoiţi s-o luăm de la capăt.

Conform obiceiului, în stilul lui debordând de veselie, Roxster nu mi s-a părut îngrijorat din pricina păduchilor. Totuşi amândoi am căzut de acord că, pentru a face Sex Responsabil, trebuie mai întâi să ne verificăm cu pieptănele prin cap. Roxster a fost aşa de haios: în timp ce mă pieptăna, se tot prefăcea că găsea păduchi şi că-i mânca, iar, printre înghiţituri, mă săruta pe ceafă. Când mi-a venit mie rândul să-l pieptăn, n-am vrut să-mi pun ochelarii de citit, ca să nu atrag atenţia asupra vârstei mele, aşa că am sfârşit prin a-i pieptăna cu mare atenţie părul ăla des şi splendid, dar fără să pot vedea ceva. Din fericire, Roxster părea atât de nerăbdător să terminăm cu chestia asta şi să trecem în dormitor, încât nu a observat cât de oarbă eram. Şi, oricum, probabil că nu avea nimic datorită testosteronului. Cu toate astea, nu cred că e normal să fii atât de vanitoasă încât să nu-ţi pui ochelarii de aproape când trebuie să-ţi piepteni de păduchi iubitul mai tânăr, nu-i aşa?

11:45 a.m. Aşa. Scenariul meu! Vedeţi, de fapt, Hedda Gabbler e foarte relevantă pentru femeia modernă, fiindcă povestea ei vorbeşte despre pericolele vieţii, atunci când încerci să o trăieşti prin intermediul bărbaţilor. De ce nu mi-a dat Roxster încă nici un SMS? Sper că nu din pricina incidentului cu insectele.

În mod neobişnuit, azi, eu şi Roxster am putut lua micul dejun împreună, pentru că Billy şi Mabel urmau să fie duşi la şcoală de Chloe, bona lor. Chloe, care lucrează pentru mine de când s-a întâmplat ceea ce s-a întâmplat, este o versiune îmbunătăţită a mea: e mai tânără, mai subţire, mai înaltă, mai drăguţă, mai pricepută la îngrijit copiii şi are un partener de viaţă de vârstă potrivită, pe care îl cheamă Graham. Cu toate astea, consider că, la momentul ăsta, e mai bine ca Roxster să nu se întâlnească nici cu Chloe, nici cu copiii, aşa că iubitul meu stă ascuns în dormitor până când toată lumea pleacă la şcoală.

Roxster tocmai începuse să mănânce fericit din castronul cu müsli, când a scuipat pe masă tot ce avea în gură. Evident, eu sunt obişnuită cu acest gest, doar că nu şi atunci când e vorba de Roxster. Imediat însă iubitul meu mi-a întins castronul. Prin müsli colcăiau nişte insecte micuţe, care se zbăteau şi se înecau în lapte.

— Ăia-s păduchi? l-am întrebat îngrozită.

— Nu, mi-a răspuns el pe un ton misterios, gărgăriţe.

Din păcate, eu i-am răspuns începând să chicotesc.

— Ai idee cum e să bagi în gură o lingură plină cu insecte? Aş fi putut să mor. Şi, mai important, ar fi putut să moară copiii.

Apoi, când să verse castronul în coşul de gunoi destinat reciclării alimentelor, Roxster a exclamat:

— Furnici!

Un şir ordonat de furnici venea dinspre uşa care dădea spre subsol şi se îndrepta spre coşul de gunoi. Când Roxster a încercat să mişte perdeaua ca să scape de ele, un norişor de molii s-a răspândit instantaneu.

— Ahhhhhh! Aici parcă sunt Cele Nouă Plăgi ale Egiptului! a strigat Roxster.

Şi, cu toate că după asta a râs, iar în hol m-a sărutat foarte sexy, iubitul meu n-a mai zis nimic despre weekendul care stătea să vină şi eu am impresia că e ceva în neregulă – chiar dacă e vorba numai despre insulta cumulată la adresa celor trei mari iubiri ale lui: insectele, mâncarea şi reciclarea.

Amiază. Aoleu! E deja amiază, iar eu nu mi-am pregătit nici un Gând.

12:05 p.m. Roxster tot nu mi-a trimis nici un SMS. Poate ar trebui să-i trimit eu unul?

E limpede că, regula spune că, după contactul sexual, domnul e cel care trebuie să trimită primul SMS doamnei, dar poate că întregul sistem de socio-etichetă se dezintegrează atunci când în poveste intervine o invazie de insecte.

12:10 p.m. Aşa. Hedda Gabbler.

12:15 p.m. Tocmai i-am trimis următorul SMS: „Îmi pare foarte rău pentru Cele Nouă Plăgi ale Egiptului şi pentru că am râs. Pentru următoarea ta vizită, voi pune ca întreaga casă şi ocupanţii ei să treacă printr-un proces de fumigaţie. Eşti bine?“

12:20 p.m. Aşa. Excelent. Hedda Gabbler. Roxster n-a răspuns.

12:30 p.m. Roxster tot n-a răspuns. Ceea ce nu-i stă deloc în fire.

Poate ar trebui să-mi verific e-mail-urile. Uneori, Roxster schimbă mediile electronice numai ca să se dea mare.

Inbox-ul e copleşit nu doar de Ocado, ASOS, Snappy Snaps, Cotswold Holiday Cottages, link-uri către clipuri amuzante de pe YouTube, oferte de viagra mexicană, salvează data pentru petrecerea Cosmatei-Construieşte-un-Urs-, ci şi de o explozie de e-mail-uri, trimise de părinţii celorlalţi copii şi care fac referire la pantofii dispăruţi ai lui Atticus.

Expeditor: Nicolette Martinez

Subiect: Pantofii lui Atticus

Atticus s-a întors acasă încălţat cu unul dintre pantofii lui Luigi, dar nici celălalt pantof nu era al lui. Acesta din urmă nu era etichetat. Aş aprecia returnarea ambilor pantofi ai lui Atticus, ambii fiind etichetaţi extrem de vizibil.

12:35 p.m. M-am decis să mă alătur discuţiilor de grup ca să-mi demonstrez solidaritatea şi să nu mă mai gândesc la muncă.

Expeditor: Bridget MamaluiBilly

Subiect: Re: Pantofii lui Atticus

Pentru clarificare – Atticus şi Luigi s-au întors acasă de la înot încălţaţi cu câte un singur pantof fiecare?

12:40 p.m. Hahaha, am determinat e-mail-uri de răspuns foarte haioase: glume despre copii care se întorc acasă fără pantaloni, fără chiloţi etc.

Expeditor: Bridget MamaluiBilly

Subiect: Urechea lui Billy

Aseară, Billy s-a întors de la fotbal cu o singură ureche. Are cineva cealaltă ureche a lui Billy? Aceasta era etichetată FOARTE vizibil şi aş aprecia returnarea ei promptă.

12:45 p.m. Hahaha!

Expeditor: Nicolette Martinez

Subiect: Re: Urechea lui Billy

Se pare că unii părinţi consideră că ideea ca băieţii să aibă grijă de bunurile lor, iar părinţii să le eticheteze vizibil este un subiect de amuzament. De fapt, este ceva important pentru dezvoltarea lor ca indivizi autonomi. Poate că dacă încălţămintea dispărută ar fi aparţinut copilului lor, respectivii părinţi ar fi adoptat o altă abordare.

12:50 p.m. Ah, nu, ah, nu! Am ofensat-o pe Mama Clasei şi probabil că i-am oripilat pe toţi ceilalţi părinţi. Le voi trimite imediat un mesaj tuturor prin care îmi voi cere scuze.

Expeditor: Bridget MamaluiBilly

Subiect: Pantofii lui Atticus, urechile lui Billy etc.

Îmi pare rău, Nicorette. Încercam să scriu, sunt plictisită şi glumeam. Sunt o fată foarte rea.

12:55 p.m. Aoleu!

Expeditor: Nicolette Martinez

Subiect: Bridget Jones

Bridget – E posibil ca felul greşit în care mi-ai scris numele să reprezinte o scăpare freudiană. Cu toţii ştim că sunt momente când cazi din nou în păcatul fumatului. Dacă însă ai greşit intenţionat, atunci să ştii că ai fost necuviincioasă şi gestul tău m-a durut. Poate că ar trebui să discutăm despre asta cu pastorul.

NicoLette

Rahat! I-am zis Nicorette! Fii atentă, nu-ţi săpa groapa şi mai adânc. Las-o baltă şi concentrează-te!

1:47 p.m. E ridicol! Sunt COMPLET blocată.

1:48 p.m. Toate mamele clasei mă urăsc, iar Roxster nu mi-a răspuns.

1:52 p.m. Prăvălită pe masa din bucătărie.

1:53 p.m. Ascultă! Nu ai voie să treci în partea întunecată, Grazina-Menajera trebuie să sosească din secundă-n secundă şi nu poate să mă vadă aşa. Am să-i las un bilet despre invazia de insecte şi plec la Starbucks.

2:16 p.m. La Starbucks acum, cu nişte panini cu şuncă şi brânză. Aşa.

3:16 p.m. Un cârd uriaş de mame şic cu cărucioare a pus stăpânire pe cafenea. Toate vorbesc foarte tare despre soţii lor.

3:17 p.m. E atâta zgomot aici. Detest oamenii care vorbesc la telefon în cafenele – aaa, telefonul, poate e Roxster!

3:30 p.m. Era Jude – aflată clar într-o şedinţă – care mi-a şoptit:

— Bridget, Richard cel Rău e topit după Isabella.

— Cine e Isabella? i-am şoptit şi eu.

— Tipa pe care am inventat-o pe PlentyofFish. Richard cel Rău şi-a dat întâlnire cu ea mâine.

— Dar Isabella nu există.

— Exact. Isabella sunt eu. Richard cel Rău şi-a dat întâlnire cu mine, mă rog, cu ea, la Shadow Lounge, iar tipa o să-i tragă clapa.

— Splendid, am murmurat eu.

În acelaşi timp, am auzit-o pe Jude vorbind cu tonul de şefă:

— Dă un ordin de oprire pentru două milioane de yeni la o sută şi douăzeci şi cinci şi aşteaptă profiturile trimestriale.

Apoi prietena mea a revenit la dialogul şoptit:

— În acelaşi timp, ăla pe care l-am cunoscut pe DatingSingleDoctors se întâlneşte şi el cu mine – cu mine, cea adevărată – la Hotelul Soho, la două străzi distanţă.

— Minunat! am zis confuză.

— Aşa e, nu? Trebuiesăînchidpa.

Sper ca tipul de pe DatingSingleDoctors să nu se dovedească a fi fost inventat de Richard cel Rău.

3:40 p.m. Roxster tot nu mi-a trimis nici un SMS. Nu pot să mă concentrez. Plec acasă.

4 p.m. Am ajuns acasă numai ca să dau peste un miros terifiant de puternic de femeie bătrână. Grazina mi-a urmat cu sârguinţă instrucţiunile mâzgălite pe bucata de hârtie: a aruncat toată mâncarea, a curăţat şi a dat cu spray toate suprafeţele şi a introdus bile antimolii în şi după toate intrările sau ieşirile imaginabile din podele, pereţi, uşi şi piese de mobilier. O să-mi ia tot weekendul sau, probabil, tot restul vieţii ca să găsesc şi să distrug toate bilele antimolii. Nici o molie n-ar mai putea să trăiască în mediul ăsta, dar nici – iar asta e crucial – vreun iubit-puştan. Ceea ce oricum probabil că e irelevant fiindcă TOT N-AM PRIMIT NICI UN SMS.

4:15 p.m. Ahhh! Se aud bubuieli, huruituri şi vocile celor care se întorc acasă. E vineri seara, Chloe trebuie să plece, iar eu nu mi-am pregătit Gândurile.

4:16 p.m. Cum a putut Roxster să nu-mi răspundă? Deşi ultimul meu SMS a fost o întrebare. Sau nu? Îmi verific imediat ultimul SMS.

„Îmi pare foarte rău pentru Cele Nouă Plăgi ale Egiptului şi pentru că am râs. Pentru următoarea ta vizită, voi pune ca întreaga casă şi ocupanţii ei să treacă printr-un proces de fumigaţie. Eşti bine?“

Panicată, m-am clătinat pe picioare. Nu doar că întrebarea era acolo, că SMS-ul se încheia cu o întrebare, dar în el se citea indubitabil şi presupunerea îngâmfată că aveam să-l mai văd pe Roxster.

6 p.m. Am coborât încercând să-mi ascund căderea nervoasă faţă de Billy şi Mabel (care, din fericire, fiind weekend, erau absorbiţi unul de Plants vs. Zombies şi celălalt de Beverly Hills Chihuahua 2), dar şi pentru a-mi încălzi nişte spaghete bolognese (de fapt, spaghete cu brânză, dar fără spaghete, fiindcă Grazina a aruncat la gunoi toate pastele). În cele din urmă, când am terminat cu cina, ceva legat de maşina de spălat vase m-a făcut să cedez şi i-am trimis lui Roxster un SMS mustind de o falsă veselie: „A venit weeeeeeekendul!“

După care am intrat într-o criză paroxistică de agonie. Mă simţeam aşa de rău, încât am fost nevoită să-l las pe Billy să ucidă la infinit plante cu zombii iar pe Mabel să se uite la Beverly Hills Chihuahua 2 pentru a şaptea oară. Orice, numai să nu observe starea în care eram. Până la urmă, am realizat că eram un părinte iresponsabil şi leneş, însă am decis că situaţia asta nu era la fel de gravă precum şocul emoţional produs de conştientizarea faptului că mama are o cădere nervoasă din cauza unei persoane mai apropiate ca vârstă de... Aoleu! Oare Roxster e, de fapt, mai apropiat ca vârstă de Mabel decât de mine? Nu, dar cred că s-ar putea să fie totuşi mai aproape de Billy. Dumnezeule! Ce-mi trece prin minte? Nici nu-i de mirare că băiatul a încetat să-mi mai scrie.

9:15 p.m. Încă nici un SMS. În sfârşit, m-am putut lăsa să cad în butoiul cu nefericire, nesiguranţă, preşul-emoţional-tras-de-sub-picioare etc. Chestia e că, atunci când ieşi cu un bărbat mai tânăr decât tine, asta te face să te simţi ca şi când, în mod miraculos, ai izbutit să dai timpul înapoi. Uneori, când suntem pe scaunul din baie şi surprind imaginea noastră reflectată în oglindă, pur şi simplu, nu-mi vine să cred că aia sunt eu, că, la vârsta mea, fac asta cu Roxster. Dar acum starea respectivă s-a evaporat, mi-am distrus globul de fericire. Oare mă folosesc de situaţia asta ca să ţin la distanţă disperarea existenţială generată de îmbătrânire şi teama că poate o să sufăr un atac cerebral şi-atunci ce-o să se întâmple cu Billy şi Mabel?

Când copiii erau mici de tot era şi mai rău. Tot timpul mi-era frică să nu mor subit peste noapte sau să nu cad pe scări. Pentru că nimeni nu avea să vină să se îngrijească de mine, copiii ar fi rămas singuri şi ar fi sfârşit prin a mă mânca. Pe de altă parte însă, după cum mi-a atras atenţia Jude, „E mai bine aşa decât să mori singură şi să fii devorată de un câine-lup“.

9:30 p.m. Trebuie să-mi amintesc ce se spune în Zen şi arta de a te îndrăgosti: când el vine, îl primim cu braţele deschise, când el pleacă, îl lăsăm să plece. De asemenea, când elevii Zen stau pe Pernă, ei se împrietenesc cu Solitudinea, care e altceva decât Singurătatea. Solitudinea e Trecerea, e felul în care oamenii pe care îi iubim pătrund în vieţile noastre şi apoi ne părăsesc, ceea ce face parte din Viaţă sau poate că asta e Singurătatea, iar Solitudinea e... Încă nici un SMS.

11 p.m. Nu pot să adorm.

11:15 p.m. Of, Mark. Mark. Ştiu că, atunci când ieşeam împreună, înainte să ne căsătorim, am trecut prin tot ritualul lui „Mă sună, nu mă sună?“. Dar chiar şi atunci era altfel. Pe Mark îl cunoşteam atât de bine, îl cunoşteam de când alergam despuiată pe peluza părinţilor lui.

Mark purta discuţii cu mine în timp ce dormea. Atunci puteam să aflu ce simţea el cu-adevărat.

— Mark?

Chipul frumos, măsliniu, care dormea pe pernă.

— Eşti minunat?

Mark ofta prin somn, pe faţă îi apărea o expresie tristă şi ruşinată, apoi dădea din cap în semn de nu.

— Mămica ta te iubeşte?

Acum Mark devenea foarte trist şi, prin somn, încerca să spună „nu“. Mark Darcy, marele şi puternicul avocat specializat în drepturile omului, iar, pe dinăuntru, băieţelul traumatizat, trimis, la şapte ani, departe, la o şcoală cu internat.

— Dar eu te iubesc? continuam să-l întreb.

Atunci Mark zâmbea prin somn. Era fericit şi mândru, dădea din cap a încuviinţare, mă trăgea spre el şi mă strângea la pieptul lui.

Ne cunoşteam unul pe altul până în cele mai ascunse cotloane. Mark era un gentleman, aveam încredere deplină în el, indiferent despre ce era vorba şi numai din locul acela sigur ieşeam eu în lume. Era ca şi când aş fi explorat oceanul acela subteran şi înfricoşător ocrotită de submarinul nostru micuţ, dar atât de sigur. Iar acum... totul e înspăimântător şi nimic nu va mai fi sigur vreodată.

11:55 p.m. Ce fac? Ce fac? De ce am început toată chestia asta? De ce n-am rămas aşa cum eram? Tristă, singură, fără slujbă, fără sex, dar măcar o mamă şi o femeie credincioasă... credincioasă tatălui copiilor ei.

Noaptea întunecată a sufletului

Vineri, 19 aprilie 2013 (continuare)

Cinci ani. Oare chiar au trecut cinci ani? La început, nu-mi puneam decât problema cum să trec şi de ziua respectivă. Din fericire, Mabel era prea micuţă ca să-şi dea seama de ceva, dar, of, mi-l amintesc pe Billy, cum alerga prin toată casa zicând „L-am pierdut pe Tati!“, Jeremy şi Magda la uşă, un poliţist în spatele lor, expresiile de pe feţele lor. Eu repezindu-mă instinctiv la copii, speriată, ţinându-i lipiţi de mine:

— Ce s-a întâmplat, mami? Ce s-a întâmplat?

Persoane din Guvern în sufragerie, cineva care, din greşeală, a dat drumul la televizor în timpul ştirilor, chipul lui Mark pe ecran cu înscrisul:

Mark Darcy
1956-2008

Îmi amintesc totul ca prin ceaţă. Prieteni, rude înconjurându-mă ca o familie, prietenii avocaţi ai lui Mark, care s-au ocupat de tot – testament, taxele de deces –, incredibil! Ca un film care avea să se încheie. Visele, cu Mark încă prezent. Dimineţile, când mă trezeam la 5, dimineţile purificate, pentru o fracţiune de secundă, de somn, când credeam că totul e la fel, iar apoi îmi aduceam aminte: lovită în moalele capului de durere, ca şi când cineva ar fi trecut prin mine, direct prin inimă, o ţepuşă uriaşă, ţintuindu-mă astfel de pat, cum eram incapabilă să mă clintesc din aşternut de teamă să nu deranjez durerea, iar ea să nu se răspândească şi mai mult, faptul că ştiam că, peste o jumătate de oră, copiii aveau să se scoale, iar eu trebuia să intru în acţiune – scutece, biberoane, să mă prefac că totul e în ordine sau, măcar, să mă ţin tare până îmi soseau ajutoarele şi-mi puteam permite să mă închid în baie şi să-mi urlu suferinţa, după care să-mi aplic nişte mascara şi iar să mă întăresc.

Dar chestia e că, atunci când ai copii, nu poţi să cedezi. Pur şi simplu, trebuie să mergi mai departe. SDI: Să-i Dai Înainte. Armata de consilieri specializaţi în problema pierderii unei persoane dragi şi psihologii m-au ajutat cu Billy, iar, mai târziu, cu Mabel: „versiuni comprehensibile ale adevărului“, „sinceritate“, „să vorbim“, „fără secrete“, o „bază sigură“ de la care să pornească procesul de acomodare. Dar în privinţa aşa-zisei „baze sigure“ – adică (încercaţi să nu râdeţi) eu – lucrurile stăteau diferit.

Principalul lucru pe care mi-l amintesc din şedinţele alea de terapie este, pe scurt: „Poţi să supravieţuieşti?“ Şi nu aveam de ales. Toate gândurile care dădeau buzna peste mine – ultimul moment petrecut împreună, cum simţeam costumul lui Mark lipit de pielea mea, eu în cămaşă de noapte, sărutul de la revedere, care, fără să ştim, a fost şi ultimul, chinul de a-mi reaminti expresia din ochii lui, sunetul soneriei de la intrare, feţele celor aflaţi în pragul uşii, gândurile, „Niciodată...“, „Dacă...“, toate trebuiau blocate. Procesul de jelire – riguros orchestrat şi supravegheat de experţi cu voci calde şi zâmbete cu colţurile în jos, care voiau să dea impresia de grijă – m-a ajutat mai puţin decât acela de a învăţa cum să schimb un scutec şi, simultan, să prepar la microunde crochete de peşte. După părerea mea, faptul de a ţine vasul pe linia de plutire, chiar dacă nu perfect drept, reprezenta 90 la sută din bătălie. Mark aranjase totul: detaliile financiare, poliţele de asigurare. Ne-am mutat din casa mare şi plină de amintiri din Holland Park în căsuţa noastră din Chalk Farm. Taxe şcolare, casa, facturile, venitul, toate chestiunile astea practice fuseseră perfect rezolvate: nu trebuia să muncesc, ci doar să am grijă de Mabel şi de Billy – un Mark în miniatură. Billy era tot ce-mi mai rămăsese de la Mark, era bucata de Mark pe care o puteam ţine în viaţă şi care mă putea ţine în viaţă. O mamă, o văduvă care face ce are de făcut. Dar, pe dinăuntru, eram o carcasă goală, eram distrusă, nu mai eram eu.

După patru ani însă, prietenii mei au decis că trecuse deja destul timp.