Translation of the novel © 2005, 2013 by Editura Polirom, all rights reserved.

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-3655-6

ISBN PDF: 978-973-46-3656-3

ISBN print: 973-46-0034-6

Foto: Florin Pînzariu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

GEORGES SIMENON (1903-1989) este unul dintre cei mai cunoscuţi scriitori de literatură poliţistă. A scris peste 200 de romane, traduse în peste cincizeci de limbi, dintre care 75 de romane şi 28 de povestiri avîndu-l drept personaj principal pe celebrul inspector Maigret. Pînă astăzi, cărţile sale au fost vîndute în peste 850 de milioane de exemplare în întreaga lume.

I

O corvoadă

Prima luare de contact între comisarul Maigret şi mort, cu care avea să trăiască într-o intimitate cum nu se poate mai derutantă timp de săptămîni întregi, a avut loc în ziua de 27 iunie 1930, în împrejurări banale, penibile şi imposibil de uitat.

Imposibil de uitat mai ales pentru că, de o săptămînă, Poliţia Judiciară primea notă după notă anunţînd sosirea la Paris a regelui Spaniei în ziua de 27 şi amintind măsurile ce trebuiau luate în astfel de cazuri.

Numai că directorul Poliţiei Judiciare se afla la Praga, unde lua parte la un congres cu tema „Poliţia ştiinţifică”. Directorul adjunct, care avea un copil bolnav, fusese nevoit să plece la vila lui de pe coasta normandă.

Maigret era cel mai vechi dintre comisari şi trebuia să se ocupe de toate, pe o căldură sufocantă, cu efectivele reduse la minimum din cauza concediilor estivale.

Tot în ziua de 27 iunie, în zori, pe strada Picpus, o negustoreasă de mărunţişuri a fost găsită asasinată.

Pe scurt, la nouă dimineaţa, toţi inspectorii disponibili plecaseră la gara Bois-de-Boulogne, unde era aşteptat să sosească suveranul spaniol.

Maigret ceruse să fie deschise uşile şi ferestrele şi, din cauza curentului, uşile se trînteau cu zgomot, iar hîrtiile zburau de pe birouri.

La nouă şi cîteva minute sosea o telegramă de la Nevers:

Emile Gallet, comis-voiajor, domiciliat la Saint-Fargeau, Seine-et-Marne, asasinat în noaptea de 25 spre 26, la Hotelul Loara din Sancerre. Multe detalii ciudate. Rugăm anunţaţi familia pentru recunoaştere cadavru. Dacă se poate, trimiteţi inspector de la Paris.

Maigret fu nevoit să se ducă el însuşi la Saint-Fargeau, localitate situată la treizeci şi cinci de kilometri de capitală şi de a cărei existenţă nici măcar nu ştia cu o oră mai înainte.

Nu ştia la ce oră avea tren. Cînd ajunse la gara Lyon, află că un tren local pleca tocmai atunci; o luă la fugă şi reuşi să sară pe treapta ultimului vagon.

Era lac de transpiraţie. Corpolent cum era, petrecu restul călătoriei trăgîndu-şi răsuflarea şi ştergîndu-şi năduşeala.

La Saint-Fargeau, coborî numai el din tren şi rătăci cîteva minute bune pe asfaltul înmuiat al peronului pînă cînd dădu peste un impiegat.

— Domnul Gallet?… La capătul aleii centrale a parcelelor pentru case… Vila are o placă pe care scrie Les Marguerites… De altfel, aproape că e singura construcţie terminată…

Maigret îşi scoase haina şi îşi puse o batistă sub pălărie ca să-şi protejeze ceafa, pentru că aleea cu pricina era lată de vreo două sute de metri şi practicabilă doar pe mijloc, unde nu era nici cel mai mic petec de umbră.

Soarele avea o culoare tristă, arămie. Muştele înţepau furioase, anunţînd furtuna.

Pe drum nu era nici ţipenie de om să mai înveselească peisajul şi să ofere informaţii călătorului.

Terenul cu parcele de construit nu era altceva decît o pădure mare care făcuse probabil parte dintr-un domeniu seniorial. Doar că se trasase o reţea de alei geometrice, cum ai face cu maşina de tuns iarba, şi fuseseră întinse cablurile electrice care aveau să aducă lumina în viitoarele locuinţe.

Totuşi, în faţa gării fusese amenajat un părculeţ, cu bazine din mozaic şi jeturi de apă. Pe o baracă din scînduri se putea citi: Birou de vînzare a terenurilor. Alături se vedea un plan, pe care aleile pustii aveau deja nume de oameni politici sau de generali.

La fiecare cincizeci de metri, Maigret îşi scotea batista ca să-şi şteargă transpiraţia, apoi şi-o aşeza iar pe ceafă, care începuse să se înroşească.

Vedea, ici şi colo, construcţii abia începute, schele pe care zidarii le părăsiseră probabil din cauza căldurii.

La cel puţin doi kilometri de gară, descoperi Les Marguerites, o vilă în stil vag englezesc, cu ţiglă roşie, cu o arhitectură complicată şi un zid rustic care despărţea grădina de ceea ce, pentru cîţiva ani, avea să rămînă încă pădure.

Prin ferestrele mari de la primul etaj, zări un pat cu o saltea strînsă în două. Cuverturile fuseseră scoase la aerisit pe pervazul ferestrei.

Sună. O servitoare de vreo treizeci de ani, care se uita saşiu, îl privi mai întîi printr-o ferestruică şi, pînă se hotărî să-i deschidă, Maigret îşi îmbrăcă haina.

— Cu doamna Gallet, te rog!

— Cine o caută?

Dar o voce din interior întrebă:

— Ce s-a întîmplat, Eugénie?

Şi doamna Gallet apăru în persoană în capul scărilor de la intrare, aşteptînd, cu bărbia în sus, explicaţiile intrusului.

— Vă cade ceva! remarcă ea nepoliticoasă cînd comisarul îşi scoase pălăria, uitînd de batistă, care alunecă pe jos.

Se aplecă să o ia, mormăind ceva imposibil de înţeles, şi se prezentă:

— Comisarul Maigret, de la Brigada Mobilă numărul unu. Aş vrea să vă spun cîteva cuvinte, doamnă…

— Mie?

Apoi întoarse capul spre servitoare:

— Tu ce-aştepţi?

Maigret era acum lămurit în privinţa doamnei Gallet. Era o femeie la vreo cincizeci de ani, de-a dreptul dezagreabilă. În ciuda orei, a căldurii, a izolării vilei, îmbrăcase deja o rochie de mătase mov şi nici unul dintre firele părului cărunt nu ieşea din alinierea rigidă. Iar gîtul, corsajul şi mîinile erau pline de lanţuri de aur, de broşe şi de inele zornăitoare.

Doamna Gallet păşi cu regret în salon în urma vizitatorului. Trecînd pe lîngă o uşă întredeschisă, Maigret aruncă o privire într-o bucătărie albă, unde străluceau ustensile şi vase de aramă şi aluminiu.

— Pot să încep să dau cu ceară, doamnă?

— Sigur că da! De ce nu?

Servitoarea intră în sufrageria de alături şi curînd putu fi auzită cum întindea ceara, în genunchi pe podea, în timp ce în toată casa se răspîndea un miros tonic de terebentină.

Pe mobila din salon erau întinse broderii. Pe perete era agăţat portretul mărit al unui puşti înalt şi slab, cu genunchii noduroşi, cu faţă antipatică, în costumul de la prima împărtăşanie.

Pe pian, într-o fotografie mai mică, putea fi văzut un bărbat cu păr des, cu barbişon sur, purtînd o redingotă prost croită la umeri.

Ovalul feţei era la fel de alungit ca al copilului. Dar mai era un detaliu care te izbea, şi Maigret avu nevoie de cîteva clipe ca să înţeleagă că era vorba de buzele anormal de subţiri, care aproape că tăiau faţa în două.

— Soţul dumneavoastră?

— Da, soţul meu! Aştept să aflu ce caută poliţia aici…

În timpul conversaţiei care urmase, Maigret avea să-şi îndrepte deseori privirea spre fotografie, acesta fiind, propriu-zis, primul său contact cu mortul.

* * *

— Trebuie să vă dau o veste proastă, doamnă… Soţul dumneavoastră e plecat în călătorie, nu?

— Haide, spuneţi!… Nu cumva?…

— Da, a avut un accident… Nu chiar un accident… Trebuie să fiţi curajoasă…

Femeia stătea dreaptă în faţa lui, cu o mînă aşezată pe o măsuţă unde se afla o statuetă din imitaţie de bronz. Avea o faţă dură, bănuitoare şi îşi agita doar degetele grăsuţe. De ce-şi spusese atunci Maigret că femeia din faţa lui fusese cu siguranţă subţirică, poate chiar foarte subţirică, în prima jumătate a vieţii, şi că se îngrăşase cu vîrsta?

— Soţul dumneavoastră a fost asasinat la Sancerre, în noaptea de 25 spre 26… Mie mi-a revenit neplăcuta misiune de a…

Comisarul se întoarse spre portretul de pe perete şi întrebă, arătînd spre copil:

— Aveţi un fiu?

O clipă, doamna Gallet păru gata să-şi piardă răceala, pe care o considera indispensabilă demnităţii sale. Răspunse din vîrful buzelor:

— Da, un fiu…

Apoi, imediat, cu un glas triumfător:

— Aţi zis Sancerre, nu?… Şi astăzi sîntem în 27… În acest caz, vă înşelaţi… Staţi puţin…

Intră în sufragerie, unde Maigret o zări pe servitoare stînd în genunchi pe podea. Doamna Gallet reveni şi îi întinse vizitatorului o carte poştală.

— E de la soţul meu… Poartă data de 26, adică de ieri, şi ştampila poştei din Rouen…

Zîmbetul ei abia reţinut trăda bucuria de a umili poliţia, care îşi permitea să pătrundă la ea în casă.

— Probabil că e vorba de alt Gallet, deşi nu cunosc…

Îi venea să deschidă uşa, spre care nu se putea abţine să nu se uite.

— Prenumele soţului dumneavoastră este Emile? Iar în actele lui de identitate scrie că are profesia de comis-voiajor?

— Este agentul firmei Niel & Co pentru întreaga Normandie!

— Mi-e teamă, doamnă, că vă bucuraţi degeaba… Sînt obligat să vă rog să mă însoţiţi la Sancerre… Pentru dumneavoastră, ca şi pentru mine…

— Dar, din moment ce…

Agita ilustrata, care reprezenta Piaţa Veche din Rouen. Uşa de la sufragerie nu fusese închisă, astfel încît puteai zări cînd fundul şi picioarele servitoarei, cînd capul şi părul care îi ascundea faţa. Se auzea alunecarea pe podea a cîrpei plină de ceară.

— Vă rog să mă credeţi că doresc din toată inima să fie o greşeală. Totuşi, în buzunarele mortului au fost găsite actele soţului dumneavoastră…

— Poate că i le-a furat cineva…

Totuşi, fără să vrea, în vocea ei începea să se simtă îngrijorarea. Urmări privirea lui Maigret, care se uita la poza de pe pian, şi spuse:

— Fotografia a fost făcută cînd era deja la regim…

— Dacă vreţi, vă las să luaţi masa şi mă întorc să vă iau peste o oră, zise comisarul.

— Nici vorbă… Dacă sînteţi convins că… că trebuie… Eugénie!… Haina mea de mătase neagră, geanta şi mănuşile.

* * *

Maigret nu era deloc interesat de caz, care avea toate caracteristicile unuia dezagreabil prin excelenţă. Era adevărat că păstrase în minte imaginea bărbatului cu barbişon – care era la regim! – şi pe cea a copilului în costumul de la prima împărtăşanie, dar asta se întîmplase fără voia lui.

Toate acele demersuri semănau cu o adevărată corvoadă. Se întorsese într-o atmosferă din ce în ce mai sufocantă şi străbătuse aleea centrală, fără să-şi mai poată scoate haina de data asta. Apoi aşteptase treizeci şi cinci de minute pe o bancă din gara de la Melun, de unde cumpără un coş cu sandvişuri, fructe şi o sticlă de vin.

La trei după-amiaza, stătea faţă în faţă cu doamna Gallet, într-un compartiment de la clasa I, în trenul care circula pe linia principală spre Moulins, trecînd prin Sancerre.

Perdelele erau trase, geamurile deschise, dar numai din cînd în cînd se putea simţi o mică adiere de aer proaspăt.

Maigret scosese pipa din buzunar, apoi se uitase spre doamna Gallet şi renunţase la ideea de a fuma în prezenţa ei.

Trenul mergea deja de un ceas cînd femeia îl întrebă cu o voce mai naturală:

— Cum aţi explica dumneavoastră ce s-a întîmplat?

— Pînă în acest moment, nu pot să explic nimic, doamnă. După cum v-am spus, crima a fost comisă în noaptea de 25 spre 26, la Hotelul Loara. Sîntem în perioada vacanţei… Adevărul e că Parchetele din provincie se mişcă destul de greu… Poliţia Judiciară a fost anunţată abia în dimineaţa asta… Soţul dumneavoastră obişnuia să vă trimită cărţi poştale?

— Totdeauna cînd era plecat.

— Călătorea mult?

— Cam trei săptămîni pe lună. Mergea la Rouen, unde, de douăzeci de ani, trăgea la Hotelul Poştei!… De acolo, se deplasa în toată Normandia, dar, pe cît posibil, făcea în aşa fel încît seara să se întoarcă la Rouen.

— Aveţi doar un băiat?

— Da, unul singur! Lucrează la o bancă din Paris…

— Nu locuiţi împreună la Saint-Fargeau?

— E prea departe ca să vină în fiecare zi. Dar îşi petrece toate duminicile cu noi.

— Ar fi bine să mîncaţi ceva!

— Mulţumesc! răspunse ea pe acelaşi ton cu care ar fi replicat unei impertinenţe.

Şi adevărul e că nu prea o vedea ronţăind un sandviş ca fitecine şi bînd vin călduţ din paharele de hîrtie cerată ale companiei.

Îţi dădeai seama că, pentru ea, demnitatea nu era o vorbă în vînt. Probabil că nu fusese niciodată drăguţă, dar avea trăsături regulate şi, fără atitudinea aceea rigidă, nu ar fi fost lipsită de farmec, datorită unei melancolii pe care o exprima fizionomia ei, accentuată de felul în care îşi ţinea capul aplecat într-o parte.

— De ce l-ar fi ucis cineva pe soţul meu?

— Avea duşmani?

— Nici duşmani, nici prieteni! Trăim retraşi, ca toţi cei care au cunoscut şi alte timpuri decît cele brutale şi vulgare de după război.

— Ah!…

Călătoria nu se mai sfîrşea. Maigret ieşi în mai multe rînduri pe culoar ca să tragă cîteva fumuri din pipă. Gulerul de la cămaşă se moleşise din cauza căldurii şi a transpiraţiei abundente. O invidia pe doamna Gallet, care parcă nici nu băga de seamă că afară erau treizeci şi trei-treizeci şi patru de grade la umbră şi avea exact aceeaşi poziţie ca la plecare, ca la un drum cu autobuzul, cu poşeta pe genunchi, mîinile pe poşetă şi capul puţintel întors spre uşă.

— Cum a fost ucis a… acel om?

— Nu spune în telegramă… Am înţeles că a fost găsit mort dimineaţă…

Doamna Gallet avu o tresărire şi, pentru o clipă, rămase cu gura întredeschisă şi respiraţia tăiată.

— Nu se poate să fie soţul meu… Cartea poştală e o dovadă, nu?… Nici măcar n-ar fi trebuit să mă deranjez…

Fără să ştie exact de ce, Maigret regretă că nu luase fotografia de pe pian, pentru că partea de sus a acelei feţe aproape că i se ştersese din minte. În schimb, îşi amintea foarte clar gura prea lungă, barbişonul des şi umerii prost croiţi ai redingotei.

Trenul se opri în gara Tracy-Sancerre la şapte seara, de unde trebuiră să mai meargă un kilometru pe şosea şi să treacă podul suspendat de peste Loara.

Aceasta nu oferea însă spectacolul maiestuos al unui rîu, ci imaginea unei infinităţi de pîrîiaşe zglobii care curgeau printre bancurile de nisip de culoarea grîului prea copt.

Pe una dintre aceste insuliţe, un personaj în costum de nanchin pescuia cu undiţa. Apoi zăriră Hotelul Loara, a cărui faţadă galbenă se înălţa de-a lungul cheiului.

Razele soarelui cădeau mai oblic, dar aerul, dens din cauza vaporilor de apă, rămînea irespirabil.

Acum, doamna Gallet mergea în faţă şi, văzînd un bărbat care se plimba în apropierea hotelului, probabil colegul său, Maigret se încruntă la gîndul că el şi soţia decedatului formau un cuplu de un ridicol desăvîrşit.

Oameni aflaţi în vacanţă, mai ales familii, cu haine în culori deschise, se aşezau la masă sub o boltă din sticlă, serviţi de chelneriţe cu şorţuri şi bonete albe.

Doamna Gallet văzuse tăbliţa cu numele hotelului, înconjurat de ecusoanele cîtorva cluburi. Se duse direct spre uşă.

— De la Poliţia Judiciară? întrebă bărbatul care se plimba, oprindu-l pe Maigret.

— Da.

— A fost transportat la primărie. Autopsia are loc la ora opt. Grăbeşte-te!

* * *

Să se grăbească să facă cunoştinţă cu mortul! Maigret îşi tîra picioarele în continuare, ca un om care îndeplineşte o sarcină neplăcută şi lipsită de interes.

Mai tîrziu, avu răgazul să rememoreze al doilea şi cel din urmă contact.

Satul era de un alb intens în lumina violentă a acelui sfîrşit de după-amiază. Găini şi gîşte treceau prin mijlocul drumului şi, la cincizeci de metri, într-un petic de umbră, doi bărbaţi cu şorţuri albastre potcoveau un cal.

În faţa primăriei, cîţiva oameni stăteau la masă pe terasa unei cafenele şi din umbra copertinei cu dungi roşii şi galbene se degaja un fel de ambianţă de bere proaspătă, de cuburi de gheaţă ce plutesc în băuturi aromate, de ziare venite de la Paris.

În mijlocul pieţei erau parcate trei maşini. O infirmieră căuta farmacia. În primărie, o femeie spăla coridorul cu pardoseală cenuşie.

— Puteţi să-mi spuneţi unde e corpul?

— În spate!… În curtea şcolii… Domnii sînt acolo… Luaţi-o pe-aici…

Arătă spre o uşă deasupra căreia era scris cuvîntul Fete, în timp ce cuvîntul Băieţi figura pe cealaltă aripă a clădirii.

Doamna Gallet mergea înainte cu o siguranţă neaşteptată. Totuşi, Maigret intuia că era împinsă mai curînd de un fel de rătăcire a minţii.

În curtea şcolii, un medic în halat alb fuma o ţigară, plimbîndu-se ca un om care aştepta ceva. Din cînd în cînd îşi freca mîinile foarte delicate.

Alte două personaje stăteau de vorbă cu glas scăzut, lîngă o masă pe care era întins un corp acoperit cu un cearşaf.

Comisarul încercă să frîneze mersul impetuos al însoţitoarei sale, dar nu avu timp să intervină. Femeia se opri în faţa mesei şi, cu respiraţia tăiată, ridică brusc cearşaful în dreptul feţei.

Nu scoase nici un strigăt. Cei doi bărbaţi care stăteau de vorbă întoarseră capul spre ea cu uimire. Doctorul strigă în faţa unei uşi, punîndu-şi mănuşile de cauciuc:

— Încă nu s-a-ntors domnişoara Angèle?

În timp ce acesta îşi scotea o mănuşă ca să-şi aprindă altă ţigară, doamna Gallet stătea nemişcată, încremenită, iar Maigret era gata să-i vină în ajutor.

Femeia îşi întoarse brusc spre el faţa plină de ură şi îi strigă:

— Cum e posibil?… Cine a îndrăznit?…

— Veniţi, doamnă… El e, nu-i aşa?…

Ochii ei priveau acum cu repeziciune cînd la cei doi bărbaţi, cînd la medicul îmbrăcat în alb, cînd la infirmiera care se apropia cu un mers legănat.

— Ce au să-i facă? rosti ea cu o voce mai răguşită.

Şi văzînd că Maigret, jenat, ezita să răspundă, se năpusti asupra corpului neînsufleţit al soţului ei, aruncă spre curte şi spre cei ce se aflau acolo o privire furioasă, sfidătoare şi strigă:

— Nu vreau!… Nu vreau!…

Au fost nevoiţi să o ia de acolo cu forţa şi să o dea în grijă portăresei, care îşi lăsă în părăsire găleţile cu apă. Cînd Maigret se întoarse în curtea şcolii, medicul avea un bisturiu în mînă, o mască pe faţă, iar infirmiera îi întindea un flacon din sticlă mată.

Comisarul lovi cu piciorul, fără să vrea, o pălărioară din mătase neagră, împodobită cu o fundă mov şi o bijuterie din briliante false.

* * *

Nu rămase să asiste la autopsie. Se apropia înserarea şi medicul spusese:

— Am şapte invitaţi la cină la Nevers…

Ceilalţi doi bărbaţi erau judecătorul de instrucţie şi grefierul. Judecătorul, după ce dădu mîna cu Maigret, îi spuse doar atît:

— Luaţi legătura cu poliţia locală, care a început ancheta! E un caz tare încurcat.

Cadavrul era gol sub cearşaf.

Trista întîlnire dură doar cîteva clipe. Corpul era aşa cum ţi-l puteai imagina după fotografie: lung, osos, cu un piept rahitic de birocrat şi cu o piele albă care făcea firele de păr să pară foarte negre, deşi cele de pe piept erau roşcate.

Avea întreagă doar o jumătate de faţă, căci obrazul stîng fusese distrus de focul de armă.

Ochii erau deschişi. Pupilele, de un cenuşiu deschis, erau doar puţin mai decolorate decît în fotografie.

„Era la regim…”, spusese doamna Gallet.

În sfîrşit, sub sînul stîng, o rană clară, regulată, păstrase forma unei lame.

Doctorul se legăna de pe un picior pe altul de nerăbdare în spatele lui Maigret.

— Dumneavoastră trebuie să vă trimit raportul? Pe ce adresă?

— La Hotelul Loara…

Judecătorul şi grefierul se uitau în altă parte şi nu scoteau o vorbă. Maigret, vrînd să iasă, greşi uşa şi nimeri într-o sală de clasă, printre bănci.

În clasă era o răcoare ideală şi comisarul zăbovi un moment în faţa unor cromolitografii reprezentînd „secerişul”, o „fermă iarna” şi o „zi de piaţă în oraş”.

Pe o etajeră se aflau, confecţionate din lemn, cositor şi fier, toate unităţile de greutate şi de volum în ordinea mărimii.

Comisarul îşi şterse transpiraţia de pe frunte. Cînd să iasă, dădu nas în nas cu inspectorul de poliţie de la Nevers, care îl căuta.

— Bun! Ai sosit! Voi putea să plec la Grenoble, unde mă aşteaptă soţia mea… Închipuie-ţi că ieri dimineaţă, cînd ni s-a telefonat, plecam în concediu…

— Ai găsit ceva?

— Absolut nimic! Ai să vezi că e un caz incredibil… Dacă vrei să cinăm împreună, o să-ţi dau toate detaliile, dacă putem să le numim detalii… Nu s-a furat nimic!.. Nimeni n-a văzut şi n-a auzit nimic!… Trebuie să fii abil, nu glumă, ca să spui de ce a fost omorît omul ăsta… Un singur lucru ar fi demn de luat în seamă, dar probabil nu va duce prea departe… Cînd stătea la Hotelul Loara, cum i se întîmpla din cînd în cînd, spunea că e domnul Clément, rentier din Orléans…

— Haide să bem un păhărel! îi propuse Maigret.

Îşi amintea de atmosfera tentantă de pe terasă, care îi apăruse mai adineauri ca o adevărată oază.

Totuşi, cînd se aşeză în faţa unei beri reci, nu simţi mulţumirea la care se aşteptase.

— O anchetă cît se poate de dezamăgitoare, îi explică însoţitorul său, oftînd. O să vezi! N-ai de ce să te-agăţi! Şi nimic neobişnuit, doar că omul ăla a fost asasinat…

Continuă pe acelaşi ton timp de cîteva minute, fără să-şi dea seama că Maigret nu-l asculta.

Unii oameni, deşi îi întîlneşti o singură dată pe stradă, au o fizionomie care îţi rămîne întipărită în minte. Maigret văzuse doar o fotografie a lui Emile Gallet, o jumătate de faţă şi corpul livid.

Dar fotografia era mult mai clară în mintea lui.

Şi încerca să-i dea viaţă, să şi-l închipuie pe domnul Gallet împreună cu soţia lui, în sufrageria lor de la Saint-Fargeau, sau ieşind din vilă ca să ia trenul din gară.

În imagini ce reveneau ca nişte străfulgerări, partea de sus a feţei devenea tot mai clară. I se păru că-şi aminteşte de nişte cearcăne mari, plumburii.

— Pun prinsoare că suferea de ficat! spuse el deodată, cu glas scăzut.

— În orice caz, n-a murit de o boală de ficat! răspunse vexat inspectorul din Nevers. O boală de ficat nu-ţi distruge jumătate de faţă şi nu-ţi străpunge inima!

Lămpile unui stand de tir se aprindeau în mijlocul pieţei, unde era demontată o roată cu căluşei.