Table of Contents

1.1

1.2

1.3

2.3

2.1

2.2

3.3

3.1

4.3

7.2

7.1

8.1

8.3

8.2

9.3

9.1

13.3

18.1

19.3

21.3

21.1

21.2

21.1

21.2

21.1

21.2

21.1

21.3

22.1

23.3

23.1

24.3

25.2

25.1

26.3

26.2

26.3

26.2

26.1

26.3

27.3

28.3

29.3

29.1

29.3

30.3

31.3

31.2

31.1

31.2

31.1

31.2

31.3

31.1

31.2

32.1

31.2

31.1

31.2

31.1

31.3

31.2

31.1

31.2

32.3

33.3

33.3

34.3

34.1

35.3

35.1

35.3

35.1

35.3

35.1

35.2

35.3

35.1

35.3

36.1

36.3

37.2

38.1

38.2

38.3

38.2

38.3

38.1

38.3

38.2

38.3

38.2

38.3

39.3

42.3

42.1

42.3

42.1

42.3

42.1

42.3

43.3

44.3

44.1

44.2

45.3

45.1

45.2

46.2

46.3

47.3

47.1

47.3

47.2

47.3

47.1

47.3

47.1

47.3

48.3

48.1

48.3

48.1

48.3

48.1

48.3

48.2

48.1

48.2

48.1

48.2

48.1

48.2

48.1

48.3

49.1

50.3

50.1

50.2

53.3

53.1

53.3

53.1

53.2

53.1

53.2

53.1

53.2

53.1

53.2

53.1

54.3

55.3

55.2

55.1

55.2

55.1

55.2

55.3

55.1

55.2

55.1

55.2

55.1

55.2

55.1

55.2

55.1

55.2

55.1

55.2

55.1

55.2

55.1

55.2

55.1

55.3

55.2

55.3

55.1

55.2

© 2020 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-7098-7

ISBN PDF: 978-973-46-7099-4

ISBN print: 978-973-46-8104-4

Pe copertă: © nuvolanevicata/Depositphotos.com

Foto autoare : © Alexandru Vakulovski

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

MONI STĂNILĂ s-a născut în Tomeşti, judeţul Timiş, 1978. A studiat teologie ortodoxă la Timişoara şi Sibiu. Din 2010 trăieşte la Chişinău şi conduce împreună cu Alexandru Vakulovski cenaclul literar „Republica” al Bibliotecii Municipale. A publicat jurnalul de convertire Iconostas (Graphe, 2007), volumele de poezie Postoi parovoz. Confesiunile dogmatistei (Ninpress-Charmides, 2009), Sagarmatha (Tracus Arte, 2012), Colonia fabricii (Cartea Românească, 2015), O lume din evantaie, pe care să nu o împarţi cu nimeni (Charmides, 2017) şi romanul Al 4-lea (Tracus Arte, 2013). La Editura Polirom a mai publicat o carte pentru copii, Războiul solomonarilor (2018). O parte dintre poemele sale au fost traduse în germană, engleză, franceză, suedeză, rusă, azeră, catalană, turcă, maghiară ş.a.

1.1

Mi-am aruncat patul vechi şi am descoperit, cu ocazia asta, că nu sunt întreagă la cap. Acum câteva zile a aterizat la gunoi, unde boschetarii au venit şi l-au făcut bucăţi. Unul a luat carcasa, altul şuruburile, iar salteaua au folosit-o ca să-şi tragă ei un culcuş în dosul containerelor. M-am simţit oribil, de parcă aş fi aruncat la gunoi un câine viu. Nici nu am mai putut să mă bucur de patul nou, care de altfel e şi fain, a fost şi scump. Mare, albastru-marin, moale, arată ca o piscină adâncă în mijlocul camerei. E o schimbare radicală de la canapeaua antică şi denivelată. În fine. Sigur nu e normal să am sentimente pentru paturi.

Dacă nu ar fi aterizat la gunoi şi l-ar fi luat cineva, m-aş fi simţit cu mult mai bine. M-aş fi bucurat de patul nou stând nemişcată pe spate 48 de ore. 96. Amorţire albastră de catifea. Piatra din pădure aterizată în îmbrăţişarea muşchiului gros, după un picior în ceafă.

Cu aragazul e altceva. Pe ăla l-aş fi aruncat cu inimă uşoară. Are patruzeci de ani şi pute. E ca şi cum aş arunca în Bega varza murată de anul trecut. Dar nu, proprietarii din Germania au vrut să păstreze aragazul. Aşa e în chirie. Nu poţi face schimbări de capul tău. Nu poţi înlocui mobilele sau electrocasnicele mari fără acordul lor, nici măcar atunci când put, pentru că înainte să fie o sursă de venit orice apartament nelocuit de proprietari e un depozit. Tocmai de aia am în camera mică o maşină de cusut din epoca de bronz. Când vin anual în inspecţie, stăpânii o mângâie cu dragoste. Mă întreabă de ea ca de un câine: ce face, e bine, e acolo?

Toţi oamenii care stau în chirie au pe undeva o debara plină pe care posesorii ei promit să o golească în câteva zile şi un pat pe care se angajează să îl schimbe. Lucruri care nu se întâmplă. Sper că patul meu a înţeles asta.

1.2

Te văd cu claritate. Stai pe balcon, cu spatele spre curtea blocului. Nu vrei să priveşti deloc spre containere. Te deranjează salteaua maro în carouri, acoperită parţial cu cartoane. Te deranjează boschetarii care stau la băute şi pun pepenele verde direct pe saltea. Nu ţi-a funcţionat bine creierul în vara asta. De câteva veri nu îţi mai funcţionează bine. Există o vârstă după care neuronii se distrug mai repede. Şi nu se refac niciodată. Dacă te-ai fi gândit mai bine, ai fi putut intra pe o pagină de Facebook cu anunţuri, să pui o poză cu el, apoi să scrii: „dau pat gratis“. Ai fi găsit un student care să doarmă în el tot atât de mult ca şi tine. Poate la fel de bine. Dar ţi-a căşunat că vrei pat nou. Ţi-ai băgat în cap că ăla nu mai e bun. Doar pentru că acolo unde ţi-ai ţinut cinci ani fundul (chiar şi în timpul zilei!) s-a format un cuibar. Păsările muncesc din greu să aibă un cuibar.

1.3

Una stă pe balcon ghemuită în scaunul pliant din material roşu, cumpărat vara asta la reducere. În jurul scaunului sunt ghivece de toate mărimile. Trei crăciunei de vârstă diferită, un cyclamen care n-a înflorit de câţiva ani, o crassula matură cu coroana îngustă şi lungă cum are de obicei gorunul, o plantă crescută întâmplător, dar devenită floare de apartament chiar dacă Una nu ştie ce e, un cactus lung, un anglicel, iar în colţul stâng un avocado de 1,75 metri. Cu un centimetru mai puţin ca Una.

În partea dreaptă e un dulap de mărime medie pe care se află cinci ghivece mici cu diferite soiuri de cactuşi, un ghiveci lung cu buruieni şi câţiva lăstari de trompeţica împăratului, la capătul ghiveciului lung e un altul în care trăieşte un copăcel de ficus pe care vânzătorii l-au vrut bonzai, dar pe care ea îl creşte natural, după ce l-a mutat într-un ghiveci mai mare. Prin sticla ferestrei se pot distinge alte patru ghivece, dar nu suficient de clar încât să se vadă ce specii de flori sunt.

Lângă scaunul pliant stau de-a valma, pe un taburet, o ceaşcă din ceramică ieftină cu două bufniţe drăgălaşe, plină cu cafea, o ceaşcă Johnson & Johnson goală în care se mai văd urmele cafelei de ieri, o scrumieră chinezească din care se revarsă chiştoacele şi pachetul de ţigări. Una pufneşte nemulţumită, cu ochii mijiţi ca să pătrundă cât mai clar cu privirea frunzişul nucului uriaş de lângă bloc.

În direcţia în care priveşte e foarte mare hărmălaie. Câţiva oameni ai străzii se împing şi se bat. În jurul lor sunt sticle goale, seminţe, felii de pepene verde. Un bărbat de vreo 40 de ani, îmbrăcat ceva mai bine decât restul, reuşeşte să îi gonească pe ceilalţi doi, apoi se întoarce spre femeia drogată tolănită pe salteaua unei canapele din stofă maro. Îi spune ceva cu o voce răguşită. Apoi îşi face loc şi trece peste salteaua care în loc de picioare are vârâte sub ea braţele ca să semene cât mai mult a pat şi, ajuns în spatele ei şi al celor trei containere de gunoi, se întoarce cu faţa la perete şi se pişă în timp ce, cu voce de bas, continuă să îi spună ceva drogatei.

2.3

În dimineaţa următoare, Una şi-a băut cafeaua în casă. A stat în bucătărie şi, ca să nu privească pe fereastră, a pus pe masă o oglindă mare de machiaj. Din când în când se priveşte. Când soarele e ascuns, văzându-se în umbră, Una crede că e încă frumoasă şi că pare mai tânără. Când soarele scapă de nori, Una vede limpede că e destul de bătrână şi că are un început (serios) de guşă. Se chinuie să îşi vadă cât mai mult profilul. Ea ştie. Când între lobul urechii şi faţă se sapă o cută uşoară e sfârşitul. Se poate spune la propriu că îţi cade faţa. Una nu reuşeşte să vadă dacă a apărut sau nu primul semn al prăbuşirii. Cu dreapta ţine ţigara aprinsă, cu stânga duce cana cu bufniţe la gură şi îşi spune, cu ochii îndreptaţi spre tavan, că prăbuşirile sunt multe şi diferite.

Apoi se priveşte iar şi începe să se strâmbe. Nu înţelege ce naiba a apucat-o. Nu e ea omul care să piardă mai mult de un minut pe zi la oglindă. Exceptând momentele în care îşi stoarce coşurile. Ridică ochii şi, când dă de fereastră, îi coboară cu viteză înapoi. Îşi pune mâinile în şolduri, apropiind coatele pe la spate, şi îşi arcuieşte tare şira spinării. Câteva vertebre şi încheieturi pocnesc sonor. Îşi întinde picioarele înainte, încrucişându-le la glezne. Zgomotul maşinilor care gonesc în lateralul blocului se aude foarte clar prin fereastra deschisă.

După câteva clipe de uitat în tavan, se ridică şi se duce în camera de oaspeţi, pe care o foloseşte mai mult ca pe un depozit. Acolo, dintr-un dulap mai mare, scoate un tricou XXL, o pereche de pantaloni scurţi XL, cărora le-a mutat nasturele cinci centimetri ca să nu îi piardă, apoi se dezbracă de pijama. Înainte să se îmbrace, se duce în sufragerie şi trage direct cu piciorul drept cântarul mecanic de sub bibliotecă. Se urcă pe el, privind înainte, încercând să stea cât mai dreaptă, apoi cu grijă, de parcă ar fi avut un pahar cu apă în vârful capului, încearcă să urmărească acul cântarului. Mă-ta-n boiler! – îi scapă printre buze. După care, tot cu piciorul, împinge cu forţă şi ciudă cântarul sub bibliotecă şi se îndreaptă iar spre camera mică de oaspeţi.

2.1

M-am săturat eu de povestea asta cu munci şi lipsuri. Nimic nu se schimbă. Lucrez toată ziua şi, când se încheie anul, tot fără bani sunt. O treime din zi o dorm, o treime dintr-o treime sunt pe drum, o treime o muncesc, o treime dintr-o treime gătesc şi mănânc. Nici măcar o treime de trăit. Doar o treime dintr-o treime. E un coşmar să văd cum viaţa mea se risipeşte în activităţi care nu îmi aduc nicio mulţumire. O ecuaţie care mă face nefericită. E ca şi cum aş avea de trăit o singură zi de la un capăt la altul. Şi mă doare inima de ciudă. Mai ales acum că am şi problema cu patul pe inima mea mare.

O schimbare e obligatorie. Simt asta în fiecare dimineaţă. O schimbare radicală. Un an la mare. Sau la munte. Aş putea să îmi dau demisia, ştiu, pare simplu, dar am – ca toată lumea – nevoie de bani. Sau aş putea să îmi rup un picior.

Sunt lucruri pe care aş putea să le rezolv. Şi pe primul, şi pe al doilea. Nu ar fi imposibil să plec un an la mare. Doar curaj îmi trebuie. Nu e greu să îmi dau demisia. Doar altă sursă de venit îmi trebuie. Poate totuşi ar fi bine să mă gândesc la a treia variantă şi să îmi rup un picior.

2.2

Să nu cumva să te apropii de fereastră, ai grijă, la efort susţinut s-ar putea să slăbeşti. Nu te apropia de fereastră! O să te blochezi în casă şi o să-ţi citeşti acatistele sperând cu disperare că or să ia cei cu gunoiul salteaua aia nesuferită de acolo. Dar până atunci, drăguţă, poţi fuma totuşi la balcon. Dacă nu cumva ţi-a plăcut la nebunie să zugrăveşti bucătăria vara asta. Pentru că, în cazul în care ţi-au plăcut şi rezultatul, şi durerea de spate de după, şi frecatul linoleumului, ei bine, dacă aşa de mult ţi-au plăcut, atunci bagă tare, uită de balcon, soare, vară, flori şi ghivece. Îngroapă-te în bucătărie sub scrumiere şi farfurii.

Dar dacă totuşi decizi să fumezi la balcon, să nu cumva să te uiţi spre containere; privirea încruntată naşte riduri. Nu te uita spre locul de depozitare a gunoiului! Din nou o să crezi că salteaua maro în carouri respiră cu greutate sub trupurile murdare, că simte zeama de pepene verde cum i se strecoară în ţesăturile ei cele mai adânci, că plânge cu ură şi disperare când vede ferestrele pline de flori de la casa din care ai aruncat-o (cum spuneai?) ca pe un câine viu.

3.3

După ce şi-a băut cafeaua, Una a scos covoraşul alb şi lăţos din baie, a umezit cu atenţie gresia şi a golit un tub de săpun lichid pe jos. Apoi a umplut cada şi s-a scufundat zgomotos în apa caldă. După ce i s-a încreţit pielea, Una s-a ridicat. A închis ochii. S-a aruncat cu piciorul stâng înainte, lăsându-l pe dreptul în interiorul căzii. Greutatea a mutat-o pe stângul. Talpa încreţită a atins gelul de duş şi a alunecat cu forţă înainte. Una a căzut zgomotos. Piciorul drept i-a rămas în spate. A icnit, a ţipat, şi-a spart şi capul, dar după zece minute a constatat că piciorul nu i s-a rupt din şold aşa cum spera. Deci adio şase luni de concediu medical. Una era de-a dreptul furioasă. Tentativa de mutilare a dat greş.

Acum are o hartă de vânătăi pe coapse şi o insuportabilă durere de cap. Una înjură. Apoi îşi loveşte buzele cu palma.

3.1

— Alo, bună ziua, Una sunt, vă sun să vă dau o veste groaznică. Mi-am rupt piciorul. Sunt la Urgenţe, da… da… aţi auzit bine. La URGENŢE! Nu, e zgomot, fiindcă vă sun din toaletă. Mi-am rupt piciorul, am spus. Da. Rupt, nu scrântit. E rupt. Nu cu totul, adică nu îl duc în mână. Atârnă, aşa, după mine. Poftim? Domnule director, v-am sunat cu o treabă foarte clară, mi-am rupt piciorul! Ce nu e clar? Voi fi operată. Revin la serviciu în şase luni. Bineînţeles, of, Doamne, sigur că voi trimite prin poştă biletul de concediu medical! Aveţi nevoie şi de radiografie? Sigur? Dacă vreţi, pot să vă trimit radiografia prin e-mail. Nu? Perfect atunci. Că ne-am înţeles vreau să zic, nu că mi-am rupt piciorul!

**********************************