© 2017 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-6730-6

ISBN PDF: 978-973-46-6731-3

ISBN print: 978-973-46-6671-3

Coperta: Carmen Parii

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

AURORA LIICEANU, doctor în psihologie, a lucrat în cercetare şi a predat psihologie la diferite universităţi din Bucureşti, dar şi la UQAM (Canada) sau EHESS (Franţa). În prezent, este cercetător senior la Institutul de Filosofie şi Psihologie „Constantin Rădulescu-Motru” din cadrul Academiei Române. De aceeaşi autoare, la Editura Polirom au mai apărut: Rănile memoriei. Nucşoara şi rezistenţa din munţi (2003, 2012), Prin perdea (2009, 2012), Rendez-vous cu lumea (2010, 2012), Patru femei, patru poveşti (2010, 2011), La taifas (2010, 2012, 2016), Viaţa nu-i croită după calapod (2011), Cuvinte încrucişate (2012), Supuse sau rebele. Două versiuni ale feminităţii (2013), Legături de sînge. Povestea Ioanei (2013), Soacre şi nurori. La cine este cheia? (2014), Valurile, smintelile, păcatele. Psihologiile românilor (2015), Nici alb, nici negru. Radiografia unui sat românesc (1948-1998) (2015), Dragostea cea veche îţi şopteşte la ureche. Primele iubiri (2015, 2016) şi Ea şi El. Biografia unei relaţii (2016).

Pentru Pusi Cocea

Dacă cei pe care începem să-i iubim ar putea să ne știe cum eram înainte de a-i întâlni, ar putea percepe ce au făcut ei din noi.

Mnemosyne

„Iată că ajung la largile câmpii şi la spaţioasele palate ale memoriei, unde sunt strânse comorile nenumăratelor imagini ale feluritelor lucruri…“

Sfântul Augustin, Confesiuni, Cartea a X-a¹

După-amiază de vară. Am ochii închişi şi mă prefac că dorm în timp ce o ascult pe mama vorbind cu cea mai bună prietenă a ei, Ricci.

Sunt alături, pe veranda casei unde stăm peste vară. Vorbesc de toate, ridicând sau coborând glasul. De la artă, trec brusc la bârfe despre vecini, apoi un cuvânt le duce la Vivaldi sau la Montesquieu, izbucnesc în râs, vorbesc despre sex şi deodată încep să facă planuri pentru cină.

Peste vocile lor, o aud cu o ureche pe Terra, sora mea, care-şi îngână un cântec ca să adoarmă, cu genele ei mătăsoase tremurând asemenea unor fluturi captivi. Cu cealaltă ureche aud sforăitul uşor al lui Grigore şi Flipi, două siluete mici, una cafenie şi alta albă, cu picioarele încâlcite, în cearşafurile mototolite, dormind adânc alături de mine.

Mai aud greieri, vântul şi, foarte slab, zgomotul mării, străpuns din când în când de ţipetele pescăruşilor.

În memoria mea, aceste sunete sunt cumva şi mirosuri: cearşafuri curate spălate cu săpun de casă, răsuflare de copil, transpiraţie dulce-înţepătoare, piele îmbibată de sarea mării, cafea din orz, mirosul umbrelor albăstrui din colţurile camerei, gem de vişine, o singură rază de soare, prăfoasă, piezişă, piatră încălzită de soarele după-amiezii de iulie, ciorbă de peşte, ulei de candelă, parfumul de mosc al mamei.

Încă nu o ştiu, dar e unul dintre cele mai fericite momente din viaţa mea.

Timp de câţiva ani, în fiecare vară, am stat câteva săptămâni într-o casă ţărănească simplă, la malul Mării Negre – Ricci şi fiul ei Flipi, mama, sora mea mai mică, Terra, şi fratele meu mai mic, Grigore. Mama şi Ricci discutau tot timpul, extrem de inventive, râdeau mult, şi relaţia lor, voioşia ei, a stabilit canonul prieteniilor pentru mine.

Se deosebeau foarte tare, din toate punctele de vedere. Aveau o educaţie diferită: mama rămăsese orfană la o vârstă mică, îşi pierduse întreaga familie aristocratică sărăcită şi superficială, Ricci, pe de altă parte, avea un tată remarcabil de modern, un foarte apreciat profesor de matematică.

Fizic, nu se potriveau deloc – Ricci mărunţică şi slăbuţă, cu o eleganţă naturală, cu ochii oblici şi tenul frumos, ferm, mama voluptuoasă, gurmandă, cu nişte ochi albaştri care contraziceau atitudinile şi posturile de harem.

Chiar şi vocabularul lor era extrem de diferit, una folosind cuvinte inventate, comparaţii şocante, făcând dezvăluiri scandaloase, proferând teorii bizare şi cealaltă exprimându-se cu concizia şi ţinuta intelectuală ale cuiva obişnuit cu lumea abstracţiunilor, dar mereu picurând şi o doză de spirit.

Şi totuşi, în ciuda acestor aparente incompatibilităţi, le lega o prietenie extraordinară, aproape palpabilă, luminoasă, care ne vrăjea pe toţi.

Şi nici vorbă de falsă modestie:

Mama: „N-o să întâlneşti prea des pe cineva ca mine. Eu sunt liberă. Şi nici ca Ricci n-o să întâlneşti prea mulţi oameni. Şi ea e liberă“.

Această armonie care radia între ele ne-a făcut pe noi, copiii, să devenim nişte adulţi uneori periculos de lipsiţi de prejudecăţi, crezând cu încăpăţânare în importanţa şi forţa comunicării, oarecum năvalnici şi însetaţi de libertate, determinându-ne să facem eforturi pentru a atinge acea tihnă în viaţa de zi cu zi şi în relaţiile noastre.

Aurora, în tradiţia marilor scriitori, a reuşit, prin cartea ei, să ne scoată din noi înşine, să ne împărtăşească amintiri personale şi totuşi să ne ducă înapoi în interior, pe tărâmul amintirilor pline de soare şi tinereţe, o meditaţie profundă despre mutabilitatea memoriei şi percepţiei.

Cu măiestria cuvântului bine întors din condei, aparent fără nici un efort, ne face să simţim cât de schimbător este timpul, ori printr-o transparenţă şi o dilatare nabokoviene, ori printr-o comprimare bruscă şi o economie ce amintesc de Beckett.

Mulţumesc, Ricci-Aurora.

Nayla Elamin
februarie 2017, Amsterdam

1. Sfântul Augustin, Confesiuni, ediţie bilingvă, traducere din limba latină, introducere şi note de Eugen Munteanu, Nemira, Bucureşti, 2006.

Prima mea mărgică se numea Chrysis

Cum am spus mai înainte, cartea lui Jim Fergus mi-a deschis o fereastră la un moment dat; când am terminat-o, am deschis o fereastră de unde-mi apărea un secret pe care îl voi dezvălui mai târziu. Şi asta pentru că mai există o mărgică.

Ce ştiţi despre Chrysis? Mai nimic. Va trebui, de aceea, să scriu despre ea, ţinându-mă cât mai aproape de cel care, prin căutările lui, prin cartea scrisă, a dat vieţii ei un contur.

Chrysis se numea, de fapt, Gabrielle Odile Rosalie Jungbluth. S-a născut la Boulogne-sur-Mer în iarna anului 1907. Mama, mai tânără cu vreo treisprezece ani decât tatăl lui Chrysis, era o femeie frumoasă, sociabilă, cu mult simţ şi gust estetic, cu un temperament deschis, dar potolită de soţul ei. Acesta era format, modelat şi poate şi nativ structurat de o carieră militară impresionantă.

Chrysis era singurul copil la părinţi şi mergea cu tatăl ei să picteze în natură. Chrysis căuta oameni, prefera compania lor. Chiar tatăl ei observase acest lucru, ca pe o diferenţă de preferinţe între el şi ea. El i-a spus că în desenele şi picturile ei apăreau oameni, pe când în ale lui apărea natura, el preferând solitudinea.

Chrysis intra uşor în relaţii. Mai târziu, când era în anii de formare artistică, a fost atrasă de lumea Montparnasse-ului, simţind o apropiere faţă de artişti datorită faptului că împărtăşea aceeaşi viziune asupra vieţii. Fireşte că s-a îndreptat spre artă.

Era „vocală“ ca studentă, nu pregeta să deschidă discuţii dincolo de conformismul epocii, se antrena în dezbateri şi chiar le provoca, sigură pe ea, deloc timidă. Parisul o fascina şi, când părinţii plecau, iar ea rămânea fără cenzura lor, atrasă de ritmul trepidant al vieţii, al lumii artistice în care se amestecau artişti veniţi din toate colţurile pământului, colinda cu nesaţ cafenele, baruri, bordeluri. Acolo era viaţa. Totul era viu. Ca un animal care amuşină vântul simţind prada, tot aşa ea simţea mirosul vieţii, mişcarea permanentă a lumii.

Desena în acele locuri, mai ales noaptea, când lumea era şi mai vie. Respira viaţa, vibraţia ei, lipsa inhibiţiilor, renunţarea la măştile ipocriziei diurne cerute de societate. Desena ceea ce căuta, prostituate, beţive, bărbaţi de tot soiul şi de toate culorile, artişti, acea faună a lumii nocturne, împrietenindu-se cu patroana unui bordel care-i îngăduia prezenţa în salonul ei ca artistă. Această cealaltă faţă a ei era neştiută de părinţi, care habar n-aveau unde umblă ea noaptea.

Uşurinţa ei de socializare o ajuta mult. Tabloul Orgie, expus la Salonul Independenţilor, s-a bucurat de prezenţa şi simpatia prostituatelor care-i fuseseră modele, a patroanei bordelului şi a soţului ei, dar şi a altor artişti, unii celebri. Chaim Soutine, însoţit de Paulette Jourdain, modelul favorit al lui Modigliani, şi Jules Pascin, însoţit de amanta lui, şi ea o figură cunoscută, Lucy Krohg, au felicitat-o. Paulette Jourdain a încurajat-o prieteneşte. Portretul ei, de mari dimensiuni, a fost una dintre ultimele picturi ale lui Modigliani.

Atracţia faţă de artă îi unea, dincolo de statutul lor. Paulette Jourdain venise la Paris în 1919, se angajase servitoare la Léopold Zborowski, locuia la el şi devenise model. El o ajutase să facă cursuri de comerţ, ea devenise asistenta lui, amanta lui; aveau împreună un copil.

Viaţa de relaţie a artiştilor şi a celor din preajma lor era complexă. Existau prietenie, iubire, ajutor, susţinere socială, dar şi competiţie şi ambiţii de reuşită artistică. În mod sigur, motivaţia şi talentul erau necesare pentru a fi recunoscut. Trăiau modest, dar petreceau mult timp împreună. Ei au contribuit prin confidenţele lor la cunoaşterea personalităţii artiştilor, la aflarea unor detalii care ne fac să-i înţelegem prin felul în care pictau. Paulette Jourdain spunea că Modigliani picta repede, iar când picta cânta Traviata şi recita din Baudelaire. Încercând să aflu mai mult despre ei, dincolo de cartea lui Jim Fergus, m-a uimit să văd că această Paulette a trăit 93 de ani. În 1997 încă trăia, având atâtea amintiri şi legături cu mari pictori.

Cum am spus, Chrysis se învârtea în aceste cercuri. Într-un fel, era bipolară şi ca prezenţă fizică. Ținea mult să fie inclusă în această lume, chiar dacă încă nu era declarată pictoriţă profesionistă. Expunerea publică a tabloului Orgie a însemnat obţinerea titlului de artistă independentă. Acest eveniment a avut o mare forţă de interiorizare a noului ei statut, făcând-o să-şi schimbe imaginea şi stilul de viaţă. Se îmbrăca din ce în ce mai neconvenţional, purta haine comode, care să n-o stingherească atunci când lucra, muncea, se vedea că are o ocupaţie. Căuta în cartier să cumpere lucruri obişnuite, deşi o tentau veşmintele exotice, ale altor etnii. Umbla cu haine de fermier, pătate de vopseluri de diferite culori, de uleiuri, purtate uşor neglijent. Dar se simţea bine în pielea ei.

Şi totuşi, Chrysis era o fată cu bani, ştia ce înseamnă să porţi lucruri scumpe. Nu putea să renunţe total la eleganţa cu care fusese obişnuită. Expunerea tabloului la o expoziţie atât de prestigioasă o obliga să nu uite că evenimentul era festiv, de anvergură, că a invitat prieteni, cunoştinţe şi pe părinţii ei. Vroia să-i impresioneze.

Mama ei a însoţit-o la cumpărături, pentru a-şi compune o ţinută cu totul specială. Apariţia ei a fost într-adevăr încântătoare. Să fie oare rodul imaginaţiei lui Jim Fergus, ajutat de ceea ce aflase de la rudele lui Chrysis despre preferienţele ei vestimentare, sau să fie adevărat? N-am cum să ştiu dacă imaginea descrisă de el este cea reală, dar ar putea fi: „Chrysis purta o minunată rochie de mătase neagră, cu ţesătură Jacquard, mâneci largi şi imprimeu floral, partea de sus a rochiei şi manşetele fiind decorate cu arabescuri aurii; întregul era completat de un jerseu din lamé cu modele ample şi un tiv de catifea într-o combinaţie de cărămiziu cu verde-gri aplicat în jurul gâtului şi pe manşete. În picioare purta pantofi de mătase, după model roman, iar în jurul gâtului o bentiţă de catifea pe care era prinsă o broşă mare de inspiraţie orientală; încheieturile îi erau încărcate de brăţări din metal. Genele ochilor ei mari şi adânci erau subliniate cu rimel, iar buzele pline date cu ruj roşu aprins… Devenise o femeie elegantă şi plină de graţie, în floarea tinereţii“.

În mod sigur, ea îşi folosise tot talentul, toată ştiinţa şi sensibilitatea cromatică, simţul şi plăcerea de a pune culori împreună, de a alege nuanţe, contraste, combinaţii. Ea era propriul ei tablou.

Dorinţa de libertate a lui Chrysis se manifesta şi în hotărârile privind propria viaţă. Era atât de originală în ceea ce gândea şi făcea, încât şi-a organizat propria dezvirginare, folosindu-se de înţelegerea şi simpatia pe care i-o purta un poet, obişnuit al bordelului unde ea desena, rătăcit şi el în meandrele vieţii agitate a Parisului artistic.

Şi prima iubire a fost pe măsura originalităţii ei. S-a îndrăgostit la prima vedere de un cowboy american, plecat să lupte pentru Franţa în război şi rămas la întoarcere la Paris. Iubirea a fost mare, amândoi s-au dezlănţuit fără ezitări, fără reţineri, printr-o consimţire tacită, reciprocitate totală, sufleteşte şi trupeşte. Cowboy-ul a înţeles-o şi a urmat-o când ei i-a venit ideea să organizeze o orgie la acel bordel, la care el devenise barman şi bodyguard.

Ea vroia să picteze un asemenea tablou şi până la urmă l-a făcut. Petrecerea trebuia să fie un triumf al libertăţii, în care corpurile nude să proclame viaţa ca pe o desfătare, bucuria de a trăi, de a bea şi de a avea muzică modernă.

Aşa s-a născut tabloul găsit de Mari pe podeaua anticariatului din Nisa, expus când culorile nu se uscaseră încă bine şi vândut unui colecţionar. Oare cine fusese acest colecţionar? Şi cum a apărut tabloul la Nisa? Dacă a fost pictat în 1925 sau 1928 şi vândut imediat, unde a stat aproape optzeci de ani? Acesta ar fi un alt demers de detectiv, care nu l-a frământat pe Jim Fergus. Interesul lui era s-o caute pe Chrysis.

În general, se cunosc cronologic proprietarii unei opere de artă. Am văzut că, de obicei, la o vânzare se află cine a fost proprietarul anterior şi tot aşa, se poate şti. Portretul lui Paulette Jourdain de care am amintit, pictat de Modigliani, i-a fost dat cadou prietenului lui Léopold Zborowski, care, reuşind să-şi facă o galerie de artă, l-a expus acolo. Portretul a avut peregrinări, iar anul trecut a fost vândut la licitaţie de casa Sotherby’s cu suma de 42,8 milioane de dolari. El provenea din colecţia de capodopere a magnatului A. Alfred Taubman. Vânzarea tabloului a presupus o luptă îndârjită între patru competitori din diferite părţi ale lumii. A devenit proprietatea unui colecţionar privat asiatic. Astăzi, fotbaliştii se vând la preţuri care se apropie de cele ale tablourilor celebre…

Cumpărătorii nu-şi prea spun numele, dar unora le place să se afişeze la licitaţii. Unii rapperi ultrabogaţi participă la ele. Madonna avea deasupra patului din dormitorul reşedinţei ei din New York o pictură de Léger din 1921, deci de acum aproape o sută de ani. O cumpărase în 1999 cu 3,4 milioane de dolari. A vândut-o cu un preţ aproape dublu, declarând că banii îi va folosi pentru un proiect educaţional peste hotare. Colecţionarii vor numai nume de brand, ele fac preţurile.

Cowboy-ul lui Chrysis scria mici povestiri despre ce vedea, ce gândea, despre viaţă. La masa unei cafenele, scriind, l-a văzut Chrysis şi s-a îndrăgostit de el. El scria absorbit de scris, ea desena absorbită de interesul faţă de el. Uitase de ce era acolo. Iubirea lor, cât era de mare, de devotată, nu a oprit-o să picteze şi să umble în continuare în lumea artiştilor.

Să vă povestesc despre despărţirea lui Chrysis de cowboy. Tatăl lui Chrysis, văzând la expoziţie tabloul Orgie şi recunoscându-i pe cowboy şi pe Chrysis printre cei pictaţi, s-a gândit că acel bărbat îi duce fiica la pierzanie şi, convins de acest lucru, i-a cerut cowboy-lui să plece la el acasă, ameninţându-l cu un şantaj legat de rămânerea lui în Franţa. Chrysis nu a ştiut asta şi a crezut că motivul oferit de cowboy, că se duce la părinţii lui pe care nu-i văzuse de zece ani, era adevărat.

Când am citit despre frământările tatălui lui Chrysis, m-am întrebat cine din tablou este ea şi cine el. Sunt nouă persoane în tablou. Un bărbat e negru, nu cred că poate fi cowboy-ul. Şi sunt trei femei. Cea din prim-plan este sigur Juliette, una dintre prostituatele bordelului, ea chiar s-a recunoscut în tablou, iar o femeie pare negresă. Rămâne o blondă. Să fie ea Chrysis? Dar, în fond, nu contează.

Chrysis, după despărţirea de cowboy, s-a îndrăgostit de un bărbat de culoare, student la medicină, din insula Martinica. Avea 28 de ani. S-a căsătorit cu el şi după cel de-al Doilea Război Mondial, după ce părinţii îi muriseră, s-a mutat în Martinica, trăind foarte fericită cu Roland, soţul ei negru. La nunta lor, la Paris, tatăl ei nu a venit. Ideea că avea ca ginere un bărbat de culoare cred că l-a disperat.

Mă întorc la Chrysis când era fascinată de lumea artistică, bântuind locurile în care lumea era atât de amestecată. Bisexuali, prostituate, homosexuali, negri, spanioli, mexicani, muzicieni ahtiaţi de jazz, artişti nevrozaţi de ratare, hedonişti, confuzi de libertatea alegerilor, o lume diversă de oameni ameţiţi de viaţă ca fluturii ce roiesc în lumina lămpii. Pentru ea, forţa atracţiei era mare: „Într-o noapte târzie de primăvară în salonul cel mare a sosit pictorul Jules Pascin, unul dintre clienţii obişnuiţi, cu un grup de prieteni şi admiratori, aproape beţi cu toţii. Purtând bine-cunoscutul melon, fular alb şi costum negru, cu ţigara atârnându-i într-un colţ al gurii“. Fiind prea beat şi văzând-o pe Chrysis, a crezut că e o prostituată de la local şi a intrat în vorbă cu ea.

Discuţia a fost lămuritoare. El i-a dat cartea lui de vizită, convins că ea nu era nici model, nici prostituată, ci o tânără îndrăzneaţă, fascinată de artă, jinduind la lumea artistică. Ea a profitat de această întâlnire şi i-a arătat desenele ei. Chrysis era naivă, dar şi înfiptă, deloc sfioasă, ba chiar „obraznică“, cum îi reproşează Pascin, cerându-i acestuia să-i fie model şi invitându-l la atelierul ei. Propunerea ei l-a amuzat pe Pascin. Existau bărbaţi modele, pentru că viitorii artişti trebuiau să-şi exerseze şi să-şi dezvolte abilităţile artistice, dar tablouri cu nuduri de bărbaţi nu se făceau. Cine să le cumpere? a întrebat-o Pascin, uimit de îndrăzneala ei. În plus, i-a spus, un tablou cu el ca model nu s-ar vinde chiar deloc.

Pascin i-a văzut desenele şi a invitat-o la el la atelier cu alte lucrări. Înţelesese prea bine ce vroia Chrysis. Vroia ajutor, susţinere, sfaturile unui pictor ajuns celebru. Nu sex şi nici bani.

Mă apropii acum de cea de-a doua mărgică a mea. Dar, înainte de asta, să închid cercul cu destinul lui Chrysis. Cum am spus, a plecat în Martinica pentru a rămâne acolo definitiv. Se mai ducea la Paris, unde avea un atelier de pictură, şi picta acolo. Nu avea copii şi, fiind la jumătatea vieţii – a trăit până la 82 de ani –, drumurile ei s-au rărit, picta mai ales în Martinica, unde-şi trăia viaţa, având multe rude din partea soţului, care i-a supravieţuit.

Cowboy-ul ei şi-a văzut şi el de viaţă. Contactul lui cu viaţa din Franţa şi relaţia cu Chrysis l-au marcat mult. Altfel vedea el relaţiile cu femeile, nepotrivit pentru lumea americană. Poate de aceea s-a căsătorit cu fiica unei patroane de bordel, devenită şi ea patroană după moartea mamei sale.

La plecarea din Franţa, Chrysis l-a însoţit la vaporul care-l ducea în America. El a rugat-o să-l lase să-i facă o fotografie pe punte. Fotografia a fost găsită şi expusă la vernisajul Chrysis Jungbluth din Montparnasse cu ocazia lansării cărţii lui Jim Fergus.

Între Chrysis şi cowboy a fost o mare iubire, intensă şi scurtă. Destinul ei ne face să ne gândim că pentru ea nu pare să fi fost marea iubire. Dar pentru el Chrysis a fost marea iubire. Ultima lui povestire a fost scrisă pe vaporul care-l depărta de Chrysis, în 1929. Nu a mai scris povestiri. Dar, la sfârşitul vieţii, cu trei săptămâni înainte de un accident nefast, care i-a adus moartea, a adăugat o notiţă la această povestire: „Poate că, dacă avem parte de noroc, ne e dat să trăim o mare dragoste în timpul acestei vieţi. Şi poate că, dacă suntem extrem de norocoşi, dragostea aceea supravieţuieşte şi rezistă până la moarte. Ne trecem zilele pe acest pământ în mici sfere separate ale timpului, căci lucrurile stau o vreme într-un fel, iar apoi, fără să ne dăm seama, se schimbă iar şi iar. Oamenii vin şi pleacă din vieţile noastre, ei mor, noi murim, visurile se şterg sau sunt înlocuite de alte vise sau, la fel de bine, de nici un vis şi atunci visurile dispar… Acum, la sfârşitul vieţii, sunt recunoscător că pot lua în mormânt un vis frumos, care nu a murit niciodată, amintirea dragostei“.

Cowboy-ului, atât de iubitor de Chrysis, nu i s-a şters visul. A fost, cum a recunoscut el, un norocos, a trăit o mare dragoste, dar nu a fost „extrem de norocos“. Sau poate că a fost, fiindcă dragostea pentru Chrysis a supravieţuit. Ca amintire. Vie. Ea l-a însoţit toată viaţa. Există, totuşi, şi mari norocoşi. De aceea mă opresc aici să scriu despre un mare norocos, pentru că o întâmplare l-a făcut pe acest norocos să devină celebru.

E 19 ianuarie şi am primit nişte reviste franţuzeşti proaspete unde am citit despre acest norocos, care chiar azi îşi lansează la o prestigioasă editură din Paris cartea lui numită Istoria noastră. Eu am citit revista şi am hotărât să adaug povestea acestui norocos aici. Este chinez şi are 94 de ani, trăieşte la Shanghai şi s-a hotărât la 90 de ani să-şi scrie autobiografia desenată pentru ca nepoţii lui să-şi cunoască bunica, adică soţia lui, cea cu care a trăit o mare iubire timp de 70 de ani. Îl cheamă Rao Pingru, iar pe soţia lui o chema Meitang.

El nu şi-a dorit să facă publică această autobiografie care conţine 200 de acuarele comentate, dar o nepoată le-a postat pe Twitter-ul chinez şi ele au devenit atât de apreciate, încât au fost publicate în China, devenind un fel de „carte roşie“ a iubirii. Tinerii chinezi îndrăgostiţi îşi fac cadou această carte ca un gaj al fidelităţii şi ca o promisiune a unei iubiri cât viaţa de mare. Când citeam revista, mi-am spus: „Uite, astăzi este 19 ianuarie şi chiar astăzi se lansează la Paris cartea lui Rao Pingru“. Cartea va apărea apoi în Italia şi în America.

În interviul publicat în revistă, Rao Pingru povesteşte cum s-a îndrăgostit de cea care a fost soţia lui. Ea era o tânără frumoasă de vreo douăzeci de ani şi se privea într-o oglindă, la lumina zilei, rujându-şi buzele cu mâna stângă. El o privea de la o fereastră. Ea nu-l vedea pe el, dar „el a ştiut că este ea, asta e prima impresie“ pe care i-a făcut-o Meitang. Oare nu e ceva extraordinar să te îndrăgosteşti de cineva pentru un gest care capătă valoarea unui destin? Sigur, ea nu ştia că e privită, gestul era unul intim, era ea cu ea, dar prin gestul ei s-a produs acea atracţie grozavă a celui care-i va fi marea iubire.

Ce m-a făcut să scriu despre această iubire absolută este şi faptul că cel care i-a luat interviul acestui chinez devenit celebru prin nepoata sa consideră că acuarelele au fost pentru el „o modalitate de a convoca madlenele proustiene ale unei iubiri care a dispărut şi un roman ilustrat al unei emoţii mereu simţite“. Rao Pingru are părul alb acum, dar inima lui bate ca în tinereţe. Apartamentul lui este azi un mausoleu glorificând iubirea absolută. Deasupra unei sofale tronează o imensă fotografie a lor. El mândru, în floarea bărbăţiei, ea radioasă, cu un ten de porţelan, rujată aşa cum o văzuse el de la o fereastră, cu un zâmbet irezistibil. Fericiţi.