© 2013 by Editura POLIROM, pentru ediţia în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-3696-9

ISBN PDF: 978-973-46-3697-6

ISBN print: 978-973-46-3446-0

Coperta: Carmen Parii

Foto copertă: © Dinu Lazăr

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Prezentarea autorilor

DR. ADAM BURAKOWSKI (n. 1977) – politolog, istoric, absolvent al Institutului de Istorie al Universităţii din Varşovia (2001) şi al Institutului de Studii pentru Europa de Est al aceleiaşi universităţi (2004). În cursul anului 2003 a efectuat un stagiu de practică în cadrul Cold War International History Project de la Woodrow Wilson International Center for Scholars din Washington. Din 2004 devine asistent, iar din 2007 lector în cadrul Institutului de Studii Politice al Academiei Poloneze de Ştiinţe. Din 2006 activează în cadrul postului naţional de radio polonez. Începând din 2009 este membru al conducerii Grupului pentru Interese Economice Europene al Euranet şi, din 2013, al Euranet Plus. Autor al volumelor Geniusz Karpat. Dyktatura Nicolae Ceauşescu 1965-1989, Trio, Varşovia, 2008 (trad. rom. Dictatura lui Nicolae Ceauşescu 1965-1989. Geniul Carpaţilor, Polirom, Iaşi, 2011) şi, împreună cu Marius Stan, al Kraj smutny, pełen humoru. Dzieje Rumunii po 1989 roku (O ţară tristă, plină de umor. Istoria României după anul 1989), Trio, Varşovia, 2012.

DR. ALEKSANDER GUBRYNOWICZ (n. 1974) – de profesie jurist, actualmente cercetător în cadrul Institutului de Drept Internaţional al Universităţii din Varşovia şi, din 2001, în cadrul Institutului de Studii Politice al Academiei Poloneze de Ştiinţe. În intervalul 2003-2004 a îndeplinit funcţia de adjunct al şefului catedrei de Relaţii internaţionale din cadrul Collegium Civitas, fiind aici conferenţiar de mai mulţi ani. Între 1996 şi 2007 a fost vicepreşedinte al Fundaţiei Nowicki. S-a specializat în problematica Europei Centrale şi de Est, cu accent pe ţările baltice, şi în problemele de drept internaţional şi european în domeniul ocrotirii mediului. A publicat de asemenea studii pe teme de drept economic internaţional şi european, concentrându-se mai ales pe problematica germană.

DR. PAWEŁ UKIELSKI (n. 1976) – politolog, istoric, cercetător la Secţia Europa Centrală şi de Est a Institutului de Studii Politice din cadrul Academiei Poloneze de Ştiinţe. Director adjunct şi şef al Centrului Educativ de pe lângă Muzeul Insurecţiei Varşoviene. Conferenţiar la Collegium Civitas, unde ţine cursuri legate de transformările din Europa Centrală şi de Est şi de politică istorică. În cercetarea ştiinţifică el se ocupă în special de istoria contemporană a Cehiei şi a Slovaciei şi în general de cea a Europei Centrale. Este autorul monografiei Aksamitny rozwód. Rola elit politycznych w procesie podziału Czechosłowacji (Divorţul de catifea. Rolul elitelor politice în procesul de împărţire a Cehoslovaciei), 2007. A publicat, printre altele, în Anuarul Politicii Externe a Poloniei, în Revista de Politici Internaţionale şi în volumele succesive ale anuarului Europa Centrală şi de Est. Este autorul celor mai multe dintre titlurile cehe şi slovace din Dicţionarul biografic al Europei Centrale şi de Est din secolul XX. Studiile şi le-a făcut la Szczecin, iar actualmente locuieşte în Varşovia.

Lista abrevierilor

AfD

Allianz für Deutschland (Alianţa pentru Germania)

AWS

Akcja Wyborcza Solidarność (Acţiunea Electorală Solidaritatea)

BAN

Българска Академия на Науките (Academia Bulgară de Ştiinţe)

BBWR

Bezpartyjny Blok Wspierania Reform (Blocul Apartinic de Sprijin pentru Reforme)

BEK

Bund der Evangelischen Kirchen in der DDR (Uniunea Bisericilor Evanghelice din RDG)

BKP

Българска Koмунистическа Партия (Partidul Comunist Bulgar)

BSP

Българска Социалистическа Партия (Partidul Socialist Bulgar)

BStu

Bundesbeauftragten für die Unterlagen des Staatssicherheitsdienstes der ehemaligen Deutschen Demokratischen Republik (Comisariatul Federal pentru Arhivele Stasi)

BZNS

Български Земеделски Народен Съюз (Uniunea Popular-Ţărănească Bulgară)

CAER

Consiliul de Ajutor Economic Reciproc

CC

Comitetul Central

CDU

Christlich Demokratische Union Deutschlands (Uniunea Creştin-Democrată Germană)

CEE

Comunitatea Economică Europeană

CFSN

Consiliul Frontului Salvării Naţionale

CNSAS

Consiliul Naţional pentru Studierea Arhivelor Securităţii

CPUN

Consiliul Provizoriu de Uniune Naţională

ČSL

Československá strana lidová (Partidul Popular Cehoslovac)

ČSS

Československá strana socialistická (Partidul Socialist Cehoslovac)

ČSSD

Česka strana sociálně demokratická (Partidul Social-Democrat Ceh)

CSU

Christlich-Soziale Union in Bayern (Uniunea Creştin-Socială din Bavaria)

ČTK

Československá tisková kancelář (Agenţia de Presă Cehoslovacă)

DPS

bg. Движението за права и свободи, tc. Hak ve Özgürlükler Hareketi (Mişcarea pentru Drepturi şi Libertăţi)

DS

Demokratická strana (Partidul Democrat)

DSU

Deutsche Soziale Union (Uniunea Socială Germană)

EKA

Ellenzéki Kerekasztal (Masa Rotundă a Opoziţiei)

FDGB

Freie Deutsche Gewerkschaftsbund (Uniunea Sindicatelor Libere din Germania)

FDJ

Freie Deutsche Jugend (Tineretul Liber German)

FDP

Freie Demokratische Partei (Partidul Liber Democrat)

FgK

Független Kisgazdapárt (Partidul Independent al Micilor Fermieri)

FIDESZ

Fiatal Demokraták Szövetsége (Uniunea Tinerilor Democraţi)

FJF

Független Jogász Forum (Forumul Juriştilor Independenţi)

FMI

Fondul Monetar Internaţional

FSN

Frontul Salvării Naţionale

FSzDL

Független Szakszervezetek Demokratikus Ligája (Liga Sindicatelor Libere)

GDS

Grupul pentru Dialog Social

HNF

Hazfias Népfront (Frontul Popular Patriotic)

HZDS

Hnutie za demokraticke Slovensko (Mişcarea pentru o Slovacie Democrată)

IFM

Initiative Frieden und Menschenrechte (Iniţiativa pentru Pace şi Drepturile Omului)

IICCR

Institutul de Investigare a Crimelor Comunismului în România

IPN

Instytut Pamięci Narodowej (Institutul Memoriei Naţionale)

IRIR

Institutul Român de Istorie Recentă

IRRD

Institutul Revoluţiei Române din Decembrie 1989

JZD

Jednotné zemědělské družstvo (Cooperativa agricolă unită)

KDH

Krest’anskodemokratické hnutie (Mişcarea Creştin-Democrată)

KGB

Koмитет гoсударственной Безопасности (Comitetul Securităţii Statului)

KIK

Klub Inteligencji Katolickiej (Clubul Intelectualilor Catolici)

KISZ

Komunista Ifjúsági Szövetség (Uniunea Tineretului Comunist)

KKW

Krajowa Komisja Wykonawcza (Comisia Executivă Naţională)

KNDP

Kereszténydemokrata Néppárt (Partidul Popular Creştin-Democrat)

KO

Komitet Obywateski (Comitetul Cetăţenesc)

KOR

Komitet Obrony Robotników (Comitetul Muncitoresc de Apărare)

KPN

Konfederacja Polski Niepodległej (Confederaţia Poloniei Independente)

KSČ

Komunistická strana Československa (Partidul Comunist al Cehoslovaciei)

KSČM

Komunistická strana Čech a Moravy (Partidul Comunist al Cehiei şi Moraviei)

KSS

Komunistická strana Slovenska (Partidul Comunist Slovac)

KSS KOR

Komitet Samoobrony Społeczenej, Komitet Obrony Robotników (Comitetul de Autoapărare Civică a Comitetului de Apărare a Muncitorilor)

LDPD

Liberal-Demokratische Partei Deutschlands (Partidul Liberal-Democrat German)

LPR

Liga Polskich Rodzin (Liga Familiilor Poloneze)

MDF

Magyar Demokrata Forum (Forumul Democrat Maghiar)

MfS

Ministerium für Staatssieherheit (Ministerul Securităţii Publice [RDG] – Stasi)

M.P.

Monitor Polski (Monitorul Polonez)

MGIMO

Москoвский Гoсударственный Институт Мeждународных Отношений (Institutul de Stat pentru Relaţii Internaţionale din Moscova)

MKS

Międzyzakładowy Komitet Strajkowy (Comitetul de Grevă inter-Întreprinderi)

MNP

Magyar Néppárt (Partidul Popular Maghiar)

MSZMP

Magyar Szocialista Munkaspárt (Partidul Muncitoresc Socialist Maghiar)

MSzP

Magyar Szocialista Párt (Partidul Socialist Maghiar)

NDZPCz

Нeзависимото Дружество за защита на правата на човека (Asociaţia Independentă pentru Apărarea Drepturilor Omului)

NF

Neues Forum (Noul Forum)

NSDAP

Nationale-sozialistische Deutsche Arbeiterpartei (Partidul Muncitoresc Naţional-Socialist German)

NSZZ

Niezależny Samodzielny Związek Zawodowy (Sindicatul Independent Autonom)

NSZZ RI

Niezależny Samodzielny Związek Zawodowy Rolników Indywidualnych (Sindicatul Independent Autonom al Agricultorilor Individuali)

NZS

Niezależne Zrzeszenie Studentów (Asociaţia Independentă a Studenţilor)

ODS

Občanská demokratická strana (Partidul Democrat Cetăţenesc)

ODÚ

Občanská demokratická únia (Uniunea Cetăţenesc-Democratică)

OF

Občanské forum (Forumul Cetăţenesc)

OKEZR

Oбществен Комитет за Екологична защита на Русе (Comitetul Cetăţenesc de Apărare Ecologică Ruse)

OKP

Obywatelski Klub Parlamentarny (Grupul Parlamentar Cetăţenesc)

OPZZ

Ogólnopolskie Zjednoczenie Związków Zawodowych (Acordul Naţional al Sindicatelor)

ORMO

Ochotnicza Rezerwa Milicji Obywatelskiej (Rezerva de Voluntari a Miliţiei Cetăţeneşti)

PC

Porozumienie Centrum (Înţelegerea Centristă)

PCR

Partidul Comunist Român

PD

Partidul Democrat

PDS

Partei des Demokratischen Sozialismus (Partidul Socialismului Democratic)

PiS

Prawo i Sprawiedliwość (Lege şi Dreptate)

PNL

Partidul Naţional Liberal

PNŢCD

Partidul Naţional Ţărănesc-Creştin Democrat

PO

Platforma Obywatelska (Platforma Cetăţenească)

PRON

Patriotyczny Ruch Odrodzenia Narodowego (Mişcarea Patriotică de Renaştere Naţională)

PSL

Polskie Stronnictwo Ludowe (Partidul Popular Polonez)

PZPR

Polska Zjednoczona Partia Robotnicza (Partidul Muncitoresc Unit Polonez)

RDG

Republica Democrată Germană

REL

Radio Europa Liberă

RFG

Republica Federală Germană

ROAD

Ruch Obywatelski – Akcja Demokratyczna (Mişcarea Cetăţenească pentru Acţiune Democratică)

RPP

Republica Populară Polonă

RPU

Republica Populară Ungară

RSC

Československá socialistická republika (Republica Socialistă Cehoslovacă)

SB

Służba Bezpieczeństwa (Serviciul Securităţii)

SED

Sozialistische Einheitspartei Deutschlands (Partidul Socialist al Unităţii din Germania)

SD

Stronnictwo Demokratyczne (Partidul Democrat)

SDA

Sociálnodemokratická alternatíva (Alternativa Social-democrată)

SDK

Slovenská demokratická koalícia (Coaliţia Democratică Slovacă)

SDĽ

Strana demokratickej ľavice (Partidul Stânga Democrată)

SDP

Sozialdemokratische Partei in der DDR (Partidul Social-Democrat din RDG)

SdRP

Socjaldemokracja Rzeczypospolitej Polskiej (Social-democraţia Republicii Polone)

SDS

Съюз на Демократичните Сили (Uniunea Forţelor Democratice)

SDSS

Sociálnodemokratická strana Slovenska (Partidul Social-Democrat Slovac)

SED

Sozialistische Einheitspartei Deutschlands (Partidul Socialist al Unităţii Germane)

SKL

Stronnictwo Konserwatywno Ludowe (Partidul Conservator Popular)

SLD

Sojusz Lewicy Demokratycznej (Alianţa Stângii Democrate)

SMK-MKP

Strana mad’arskej koalície – Magyar Koalícjó Pártia (Partidul Coaliţiei Maghiare)

SNS

Slovenská národná strana (Partidul Naţional Slovac)

SOP

Strana občianskeho porozumenia (Partidul Acordului Cetăţenesc)

SPD

Sozialdemokratische Partei Deutschlands (Partidul Social-Democrat German)

SPK

Staatliche Plankommission (Comisia de Stat a Planificării)

SRI

Serviciul Român de Informaţii

SSO

Strana slovenskej obrody (Partidul Slovac al Renaşterii)

StB

Státní bezpečnost (Securitatea Statului)

SzDP

Magyarországi Sociáldemokrata Párt (Partidul Social-Democrat Maghiar)

SzDSz

Szabad Demokraták Szövetsége (Uniunea Democraţilor Liberi)

TDDSz

Tudományos Dolgozók Demokratikus Szervezete (Sindicatul Democrat al Cercetătorilor Ştiinţifici)

TK

Trybunał Konstytucyjny (Curtea Constituţională)

TVRL

Televiziunea Română Liberă

UB

Urząd Bezpieczeństwa (Oficiul Securităţii)

UD

Unia Demokratyczna (Uniunea Democratică)

UDMR

Uniunea Democratică a Maghiarilor din România

UE

Uniunea Europeană

UP

Unia Pracy (Uniunea Muncii)

ÚPN

Ústav pamäti národa (Institutul Memoriei Poporului)

URSS

Союз Советских Социалистических Республик (Uniunea Republicilor Sovietice Socialiste)

UW

Unia Wolności (Uniunea Libertăţii)

VPN

Verejnost’ proti násiliu (Societatea Împotriva Violenţei)

WUSW

Wojewódzki Urząd Spraw Wewnętrznych (Oficiul Voievodal pentru Afaceri Interne)

ZChN

Zjednoczenie Chrześcijańsko-Narodowe (Uniunea Creştin-Naţională)

ZHP

Związek Harcerstwa Polskiego (Uniunea Cercetaşilor Polonezi)

ZRT

Zentraler Runder Tisch (Masa Rotundă Centrală)

ZSL

Zjednoczone Stronnictwo Ludowe (Partidul Popular Unit)

Prefaţă

Dincolo de a fi o sintagmă reuşită, „toamna naţiunilor” reprezintă unul dintre cele mai importante momente istorice ale secolului trecut, întins nu pe durata unui anotimp, ci a unui întreg an, 1989. „Toamna naţiunilor” este de fapt debutul crizei unui sistem pe cât de complicat, pe atât de şubred şi nerezistent la şocuri. Căderea comunismului în ţările care formau aşa-zisul cordon sanitar al Uniunii Republicilor Sovietice Socialiste a însemnat mai mult decât schimbarea unor regimuri totalitare şi dispariţia dominaţiei sovietice în acele ţări. La scurt timp, omenirea a asistat şi la ultimul act al spectacolului, prăbuşirea URSS. Astfel, Războiul Rece s-a încheiat. Zbuciumată de atâtea evenimente, jumătatea estică a Europei avea acum noi state independente şi pornea pe un traseu reconfigurat, alăturându-se Occidentului. Iată de ce revoltele şi revoluţiile din 1989 au fost considerate „toamna naţiunilor”.

Adam Burakowski, Aleksander Gubrynowicz şi Paweł Ukielski nu-şi propun să ne lămurească dacă valul revoluţionar al anului 1989 s-a pornit de la sine sau a fost provocat în laboratoare secrete. Respectând un tipar propriu de analiză, îngrijit şi precis, neviciat de capcane, ei descriu evenimentele care au avut loc în Polonia, Ungaria, Republica Democrată Germană, Cehoslovacia, Bulgaria şi România şi care au ţinut planeta agitată pe parcursul întregului an. Însă, faţă de alţi istorici sau analişti, Burakowski, Gubrynowicz şi Ukielski nu au abordat doar momentul 1989 în sine. Fenomenul prăbuşirii comunismului înseamnă mai mult. Autorii ne prezintă argumentat cauzele care au dus la căderea sistemului comunist în Europa Centrală şi de Est, dezvoltând cu răbdare un întreg palier de argumente, de la criza sistemică a regimurilor şi rolul disidenţei până la noul model reformist de politică adoptat de Mihail Gorbaciov, care a provocat neintenţionat prăbuşirea sistemului pe care îl dorea salvat.

În volum întâlnim perspectiva studiului comparativ dedicat sistemelor comuniste din ţările analizate, o privire cuprinzătoare asupra ultimelor decenii de faliment comunist. În plus, autorii vin în întâmpinarea cititorului interesat cu o nouă cercetare a traseului pe care fiecare dintre aceste ţări l-a avut după căderea comunismului. Utilă ca să înţelegem că, aşa cum nu putem compara evenimentele din 1989 din România cu cele din Ungaria sau Polonia ori pe cele din Bulgaria cu cele din RDG sau Cehoslovacia, nici tranziţia din toate aceste ţări nu a parcurs şi nici nu avea cum să parcurgă drumuri asemănătoare. Utilă, de asemenea, ca să nu uităm fragilitatea democraţiei şi complicatele procese de consolidare a ei.

Fără doar şi poate, pe tema revoluţiilor din 1989 şi a justiţiei de tranziţie s-a scris şi s-a publicat considerabil. Însă cartea 1989. Toamna naţiunilor are toate premisele să devină una de referinţă în domeniu, alături de altele deja existente, fiind o lucrare valoroasă prin seriozitatea cu care autorii s-au documentat şi maniera ştiinţifică în care este abordată tema. Bibliografia este impresionantă, cu titluri internaţionale relevante – unele mai puţin cunoscute – care devin surse preţioase şi care sunt aduse şi în faţa cititorului din România prin intermediul acestui volum.

Preferând în mod inspirat varianta textului scris atrăgător, cei trei autori reuşesc, în paginile care urmează, performanţa de a povesti şi de a conversa. De a povesti istoria recentă şi dramatică a şase ţări europene, printre care şi a noastră. Apoi, de a conversa cu noi, cititorii, despre tranziţie şi democraţie, subiecte care ne-au marcat existenţa de peste douăzeci de ani. Credeţi că aveţi în mână doar o carte ştiinţifică? Citiţi-o! Vă veţi bucura de o lectură plăcută, uşoară, dar cu greutate însemnată în acelaşi timp.

Stejărel Olaru

Adam Burakowski, Aleksander Gubrynowicz, Paweł Ukielski

Prefaţă la ediţia în limba română

Ne face o mare bucurie şi plăcere să prezentăm această carte cititorului român. Prima ediţie a apărut în Polonia în toamna anului 2009 la Editura Trio, cu sprijinul Institutului de Studii Politice de pe lângă Academia Poloneză de Ştiinţe şi al Collegium Civitas¹. Era vorba de o ediţie specială, ocazionată de împlinirea a 20 de ani de la căderea comunismului în Europa Centrală şi de Est. Ideea unei asemenea cărţi ne-a fost sugerată de profesorul Andrzej Paczkowski, unul dintre cei mai renumiţi specialişti nu numai în istoria comunismului polonez, ci şi în studiul acestui fenomen la nivel mondial.

Cartea prezintă schimbările care au început în a doua jumătate a anilor ’80 şi care s-au încheiat cu momentul culminant al prăbuşirii sistemului comunist din anul 1989. Ne-am străduit să prezentăm nu atât evenimentele în sine, cât mai ales cauzele şi consecinţele lor. Pentru sintetizarea acestora din urmă ne-am focalizat atenţia asupra memoriei colective a comunismului, asupra rămăşiţelor sistemului totalitar, ca şi asupra importanţei pe care a avut-o anul 1989 pentru populaţiile din Europa Centrală şi de Est. O atenţie deosebită am acordat studiului comparativ al fiecărui sistem în raport cu celelalte (ştiut fiind că, după moartea lui Stalin, care reuşise să unifice în felul său mişcarea comunistă europeană, sistemele comuniste naţionale au început să evolueze în direcţii diferite), caracterului specific al schimbării din fiecare ţară şi „profunzimii” acesteia, luând ca indicator principal măsura în care au avut acces la putere foştii militanţi anticomunişti ori disidenţii şi reformatorii din partid care, pe la sfârşitul anilor ’80, începuseră să respingă pe faţă sistemul comunist.

Ediţia în limba română a fost îmbogăţită cu un capitol despre Polonia, inexistent în varianta publicată la Varşovia. Având în vedere împlinirea a 20 de ani de la căderea comunismului şi manifestările organizate în legătură cu această aniversare, la momentul elaborării ediţiei poloneze am considerat că cititorul polonez a avut ocazia să consulte numeroasele lucrări valoroase şi detaliate referitoare la schimbările care au avut loc pe malurile Vistulei, iar o sinteză în plus pe care am fi propus-o noi nu-şi mai găsea justificarea. Pe de altă parte, prezentarea fenomenului (cunoscut sub denumirea de „toamna naţiunilor”) dincolo de graniţele Poloniei fără a include şi evenimentele care au avut loc în ţara unde a început totul n-ar fi fost completă. Tocmai având în vedere acest argument, pentru ediţia românească a fost redactat un capitol generos care prezintă ultimii ani ai regimului comunist şi prăbuşirea acestuia în Polonia.

Încă din anii ’50, comunismul era un sistem de a cărui trăinicie nu se îndoia nimeni, nici în Răsărit, nici în Apus, şi, până aproape de sfârşitul său, această opinie n-a mai fost revizuită. Cu toate acestea, în anul 1989 totul s-a năruit în numai câteva luni (Polonia şi Ungaria), săptămâni (Cehoslovacia) sau chiar zile (Germania şi mai ales România). Rapiditatea acestei schimbări i-a surprins nu numai pe analişti, ci în primul rând pe locuitorii ţărilor respective. Sistemul în sânul căruia se născuseră, fuseseră educaţi şi care tocmai trecea printr-o perioadă de stagnare cu totul ieşită din comun a dispărut dintr-odată, provocând dezorientare printre reprezentanţii multor categorii ale populaţiei. Şocul produs de această schimbare fulgerătoare, neaşteptată a durat în schimb destul de mult. Abia acum e momentul să ia cuvântul generaţia care nu mai are absolut niciun fel de amintiri din perioada comunistă, cea pentru care nume ca Władysław Gomułka², Erich Honecker, Todor Jivkov sau Nicolae Ceauşescu au dispărut definitiv în vârtejul istoriei, făcându-şi loc în conştiinţa socială undeva în spaţiul rezervat lui Stanisław August Poniatowski³, Thomas Münzer⁴, Paisi Hilendarski⁵ sau Tudor Vladimirescu.

În volumul de faţă propunem câteva teze care altfel nu sunt noi, dar a căror evocare în contextul grupului de ţări reunite pe vremuri în cadrul Consiliului de Ajutor Economic Reciproc (CAER) şi al Pactului de la Varşovia ne permite să le acordăm un sens mai profund. Prima se referă la cauzele cele mai profunde ale căderii comunismului: considerăm că acestea au constat în primul rând în incapacitatea economică a sistemului. Economia bazată pe absenţa proprietăţii private şi pe sistemul planificării centralizate s-a dovedit mai puţin eficientă decât cea capitalistă. După război, sistemul comunist a fost în măsură să mobilizeze forţa de muncă necesară reconstruirii economiilor distruse, dar începând de prin anii ’60 nivelul de trai al ţărilor Europei Central-Răsăritene a început să se deosebească atât de dramatic de standardul de viaţă al ţărilor din vestul continentului, încât chiar şi cei mai fanatici ideologi ai comunismului au fost obligaţi să constate această realitate. În unele ţări comuniste (este vorba mai ales de Iugoslavia, dar şi de Ungaria) s-a încercat introducerea unor elemente capitaliste în sistem, dar acest lucru n-a dus la rezultatele aşteptate. În cursul anilor ’80, diferenţele de nivel între economii ajunseseră la nişte valori incredibile: locuitorii din Vest trăiau într-o bunăstare care nu mai fusese atinsă niciodată până atunci în istoria omenirii, pe când în Est, la doar câteva sute de kilometri distanţă, sărăcia era omniprezentă, populaţia neavând posibilitatea de a cumpăra din magazine nici măcar produsele agroalimentare de bază. Marx s-a înşelat – aceasta e concluzia la care au ajuns chiar comuniştii, drept pentru care au iniţiat reforme de natură să arunce în aer întregul sistem.

O a doua teză, care decurge într-o anumită măsură din prima, este ideea că impulsul reformei a venit nu dinspre ţările Europei Centrale şi de Est, ci chiar din interiorul centralei – din Uniunea Sovietică. „Patria proletariatului mondial” nu mai era în stare să rivalizeze cu ţările occidentale şi tocmai tovarăşii de la Kremlin au fost cei care şi-au dat seama primii de necesitatea şi de obligativitatea schimbărilor. În caz contrar, erau ameninţaţi de atrofierea puterii, de descompunerea totală a aparatului de stat, de intensificarea fenomenelor sociale negative într-o asemenea măsură încât ar fi fost pusă în pericol nu numai propria lor autoritate, ci chiar existenţa imperiului. S-a dovedit însă că, în loc să revigoreze sistemul, reformatorii n-au făcut altceva decât să provoace prăbuşirea lui. În acest context putem vorbi de un anumit specific polonez, întrucât masiva mobilizare socială care s-a manifestat sub forma sindicatului liber „Solidaritatea”, cu un efectiv de circa zece milioane de membri, începuse deja dezmembrarea sistemului cu câţiva ani mai înainte. După introducerea legii marţiale, majoritatea cuceririlor revoluţionare au fost însă pierdute. Odată cu preluarea puterii la Kremlin de către Mihail Gorbaciov, acţiunile iniţiate de acesta au configurat „terenul de joc” de care „Solidaritatea” era obligată să ţină seama în contactele pe care le avea cu puterea.

Din această perspectivă se observă că schimbările din Europa Centrală şi de Est au avut de facto un caracter secundar, cel puţin la început, faţă de evenimentele survenite în Uniunea Sovietică. Pe de altă parte, cei care au iniţiat „noua deschidere” n-au fost reprezentanţii grupurilor de opozanţi (cu excepţia Poloniei, acestea au fost fie foarte slabe, fie cvasi-inexistente), ci echipele de reformatori ai partidului care-l sprijineau pe Gorbaciov, în speranţa nu doar a unei evoluţii pozitive a sistemului, ci vizând poate în primul rând înflorirea propriilor lor cariere, susţinute de noul conducător al URSS. Chiar şi aşa, reformatorii din partid n-au fost suficient de puternici decât în Polonia şi în Ungaria. În Bulgaria a existat o facţiune influentă de activişti nemulţumiţi de guvernarea lui Jivkov, dar cu toate acestea îndepărtarea dictatorului le-a cerut multe eforturi, mai ales că nu aveau niciun fel de program ideologic (acesta a fost elaborat abia după căderea dictatorului). În RDG şi Cehoslovacia, partidele comuniste n-au dat dovadă de suficientă elasticitate, astfel încât au fost luate pe nepregătite de evoluţia evenimentelor, pierzând în foarte scurt timp puterea în favoarea guvernului Republicii Federale a Germaniei, respectiv a opoziţiei cehoslovace care a fost în schimb capabilă să genereze un sprijin social corespunzător. În România, Ceauşescu s-a cramponat de putere până în ultimul moment, dar a fost răsturnat de convergenţa a doi factori: revolta populaţiei şi pasivitatea (dacă nu chiar sabotajul) aparatului de stat.

În momentul de faţă, toate ţările care au făcut obiectul analizei din această carte sunt membre ale Uniunii Europene. Cronologic, prima care a intrat în familia europeană odată cu unificarea Germaniei a fost RDG. Au urmat Polonia, Cehia, Slovacia şi Ungaria. Următoarea serie în procesul de extindere a UE a fost constituită de România şi Bulgaria. În toate ţările care au fost admise s-a produs o creştere semnificativă a nivelului de trai în comparaţie cu perioada anterioară anului 1989, iar schimbarea de regim despre care vorbim în cuprinsul acestei lucrări a constituit catalizatorul unei serii întregi de transformări sociale, politice, economice şi tehnologice. Pe de altă parte însă, această schimbare n-a reuşit să anuleze diferenţele de venituri şi, într-un sens mai larg, n-a reuşit să egalizeze nivelul de trai al populaţiilor din fostele ţări comuniste cu standardul de viaţă al ţărilor care înainte de 1989 făceau deja parte din NATO şi CEE. Nu încape de asemenea nicio îndoială că implementarea acestor schimbări (mai ales când e vorba de schimbarea de regim), ca şi însuşirea principiilor economiei de piaţă sunt foarte diferite în funcţie de ţara analizată. În plus, alte şi alte provocări cu care se confruntă şi se vor mai confrunta în viitorul apropiat toate ţările din această regiune – cum ar fi dramaticele evoluţii demografice, dificultăţile Uniunii Europene care se luptă deja de câţiva ani cu criza economică şi mai ales cu cea politică, evoluţiile geopolitice de pe arena mondială (şi noile ameninţări care decurg din acestea), perspectivele încă nu pe deplin clare ale transformărilor tehnologice mai ales în sectorul energetic – ne obligă să ne punem mereu întrebarea dacă schimbările iniţiate în colţul nostru de lume în cursul anului 1989 se vor dovedi cu adevărat durabile.

În majoritatea diagramelor comparative ale ţărilor UE în legătură cu diferitele aspecte ale dezvoltării economice, tehnologice şi sociale, ultimele trei locuri sunt ocupate de obicei de Bulgaria, România şi – din păcate pentru autorii acestei cărţi – Polonia. Dacă, în faţa provocărilor amintite mai sus, elitele ţărilor noastre nu vor găsi remediile potrivite, atunci ar fi întru totul posibil ca noi, cetăţenii tuturor ţărilor prezentate în această carte (inclusiv locuitorii din estul Germaniei), să ne regăsim mereu pe ultimul loc în Uniunea Europeană.

Tuturor cititorilor acestei lucrări le dorim o lectură plăcută şi îi îndemnăm să reflecteze cu seriozitate la ceea ce s-a întâmplat în 1989, întrucât importanţa practică a evenimentelor respective nu pare să fie încă pe deplin descoperită. Am dori să aducem un cuvânt de mulţumire persoanelor care au contribuit la forma definitivă a ediţiei în limba română a acestei lucrări: profesorilor Jan Kofman, Andrzej Paczkowski şi Antoni Dudek, traducătorului Vasile Moga, reprezentant al celor mai bune tradiţii ale intelectualităţii româneşti, echipei de specialişti de la Editura Polirom şi, nu mai puţin, Institutului Polonez din Bucureşti care, prin activitatea neobosită pe care o desfăşoară, face în aşa fel încât ţara noastră să devină tot mai familiară locuitorilor României; îi mulţumim de asemenea lui Stejărel Olaru, un susţinător pasionat al colaborării în această parte a lumii care este Europa Centrală şi de Est. Şi noi suntem adepţii unei asemenea colaborări şi ne străduim să facem tot posibilul pentru a consolida legăturile dintre popoarele noastre unite de un destin comun.

1. Collegium Civitas, universitate poloneză patronată de Academia Poloneză de Ştiinţe, cu sediul în Palatul Culturii şi al Ştiinţei (PkiN) din Varşovia. A fost înfiinţată în urmă cu 15 ani şi oferă cursuri de licenţă şi masterat cu specializările: Sociologie, Relaţii Internaţionale, Politologie, Jurnalism, Studii Asiatice.

2. Władysław Gomułka (1905-1982) – lider comunist polonez, prim-secretar al Partidului Muncitoresc Unit Polonez între 1956 şi 1970.

3. Stanisław August Poniatowski (1732-1798) – ultimul rege al Poloniei şi Mare Duce al Lituaniei.

4. Thomas Münzer (1469-1525) – teolog evanghelist şi revoluţionar german. Admirator şi apoi adversar al lui Martin Luther. Pentru participarea şi rolul jucat în Războiul Ţărănesc German, este torturat şi decapitat.

5. Paisi Hilendarski (1722-1773) – călugăr bulgar de la mănăstirea Hilandaru de pe Muntele Athos, care a redactat o istorie slavo-bulgară. Ideile lui au avut un rol mobilizator în renaşterea naţională bulgară.

Paweł Ukielski

Cuvânt înainte

În 1989, sub ochii uimiţi ai întregii lumi, s-a prăbuşit sistemul comunist. De la începutul negocierilor din cadrul Mesei Rotunde din Polonia, care au avut loc în februarie, şi până la împuşcarea Elenei şi a lui Nicolae Ceauşescu în decembrie, Europa Centrală şi de Est a trecut printr-un proces tumultuos (şi, în cele mai multe cazuri, puţin sângeros) de eliberare de sub regimul totalitar comunist. Actualmente, la mai bine de 20 de ani după acele evenimente, putem spune că perspectiva pe care o avem este îndeajuns de matură şi ne permite să întreprindem cercetări comparative fără a fi influenţaţi de stări emoţionale. Pe de o parte, foarte multe persoane îşi mai amintesc evenimentele care au avut loc atunci, iar pe de altă parte, generaţia care şi-a început viaţa în momentul eliberării e deja în pragul maturităţii.

Perspectiva dată de cele peste două decenii care au trecut este suficientă nu numai pentru a supune analizei evenimentele care au dus la câştigarea libertăţii (ultimii ani de comunism şi prăbuşirea acestuia), ci şi pentru a face un bilanţ al perioadei postcomuniste. Pentru că lichidarea rămăşiţelor unui sistem care fusese impus popoarelor din Europa Centrală nu s-a limitat doar la operarea unor profunde schimbări de sistem în 1989 şi în următorii doi-trei ani. În toate ţările din regiune, lichidarea moştenirii comuniste a durat mult mai mult, iar, sub anumite aspecte, acest proces nu s-a încheiat nici astăzi. Elaborând conţinutul prezentei lucrări, autorii au fost nevoiţi să aibă în vedere toate aceste probleme.

Au fost astfel supuse analizei şase cazuri concrete – şase ţări care în 1989 au efectuat schimbarea de regim: Bulgaria, Cehoslovacia, Republica Democrată Germană, Polonia, România şi Ungaria. Această viziune ni se pare motivată: procesele care au avut loc în Iugoslavia constituie fără îndoială o problemă separată şi având un nivel calitativ diferit. La fel se prezintă lucrurile şi în cazul Uniunii Republicilor Sovietice Socialiste (URSS), unde evenimentele centrale se plasează, cronologic, în anii 1990-1991. Iar în Albania, destul de izolată la vremea respectivă, schimbările s-au produs şi mai târziu.

Titlul lucrării noastre, 1989. Toamna naţiunilor, ilustrează cel mai bine tematica de care am hotărât să ne ocupăm. Principalele evenimente pe care autorii le-au prezentat şi supus analizei au avut loc în toamna anului 1989 şi ele constituie centrul de greutate al acestei lucrări. Pe de altă parte, din punct de vedere uman, actorii colectivi ai evenimentelor avute în vedere au fost neîndoielnic popoarele care şi-au cucerit independenţa după 45 de ani de sclavie. Fără îndoială că analiza în întregul ei nu se limitează doar la a doua jumătate a anului 1989 – o asemenea îngustare a temei ar fi făcut imposibile atât lămurirea mecanismelor şi cauzelor care au determinat schimbarea, cât şi cercetarea efectelor ei, respectiv prezenţa unor rămăşiţe ale comunismului până în ziua de azi. Tocmai de aceea, consideraţiile referitoare la fiecare dintre statele prezentate au fost structurate în trei secţiuni fundamentale: ultimii ani ai comunismului, procesul nemijlocit de cădere a regimului şi, în sfârşit, efectele acestui proces din perspectiva ultimilor 24 de ani.

Prezenta încercare de sinteză vizează cele şase state (actualmente şapte, după dezmembrarea Cehoslovaciei) care au trăit experienţa „toamnei naţiunilor”, fiind una din puţinele monografii de profil axate pe această tematică. Una dintre primele cărţi pe tema căderii comunismului în ţările Europei Centrale şi de Est a fost Jesień Narodów (Toamna naţiunilor), editată în 1991 de Jacek Gorzkowski şi Wojciech Morawski¹. Ea constituie o încercare de scoatere în evidenţă a schimbărilor care au dus la căderea sistemului totalitar în regiune. Chiar dacă, întrucât a fost scrisă la puţin timp după evenimente şi s-a bazat exclusiv pe relatările apărute în mass-media, într-o anumită măsură nu mai este de actualitate (de la apariţia ei au fost publicate o mulţime de documente, memorii şi alte izvoare), ea merită totuşi menţionată. Deosebit de interesante sunt aici imaginile din fiecare ţară analizată.

Şi în alte ţări au apărut lucrări ştiinţifice referitoare la problemele care ne interesează. Dintre ele merită să fie menţionată în primul rând o lucrare monumentală scrisă de trei istorici cehi. În anul 2000, Jiří Vykoukal, Bohuslav Litera şi Miroslav Tejchman au publicat cartea intitulată Estul. Apariţia, dezvoltarea şi decăderea blocului sovietic 1944-1989². În aproape 800 de pagini, autorii au prezentat o istorie a comunismului în URSS şi în ţările Europei Centrale şi de Est, inclusiv în Iugoslavia şi Albania (dar şi cu incursiuni în Finlanda şi Grecia). Este un manual foarte bun şi bogat în informaţii, care poate fi recomandat tuturor celor interesaţi de această problematică. O altă lucrare interesantă este Miracolul revoluţiei, publicată în 1999 de politologul, scriitorul şi publicistul român Stelian Tănase³. Autorul se concentrează asupra căderii comunismului în Uniunea Sovietică şi în Europa, dar în acelaşi timp acordă multă atenţie Chinei, unde, după cum ştim, a existat o încercare de lărgire a libertăţii politice, nereuşită şi încheiată printr-un masacru. Tănase nu-şi încheie lucrarea în anul 1990, fiind tentat să realizeze şi o analiză a evoluţiei politice şi economice a ţărilor în perioada postcomunistă.

În ultimii ani au fost publicate câteva cărţi esenţiale pe tema evenimentelor din anul 1989. Cea mai cunoscută dintre acestea, tradusă în multe limbi, este cartea lui Victor Sebestyen⁴. Într-un mod foarte plastic şi sugestiv, cu zelul unui ziarist priceput, autorul prezintă procesul de prăbuşire a comunismului în întregul bloc al ţărilor din Europa Centrală şi de Est.

Un titlu interesant îl reprezintă de asemenea Uncivil Society: 1989 and the Implosion of the Communist Establishment, carte care poartă semnătura lui Stephen Kotkin şi Jan T. Gross⁵. Autorii se concentrează în principal asupra dimensiunii economice şi sociale a acestui subiect. Cea mai recentă carte consacrată căderii sistemului comunist în Europa este o lucrare colectivă editată de Vladimir Tismăneanu şi Bogdan C. Iacob şi poartă titlul The End and the Beginning. The Revolutions of 1989 and the Resurgence of History⁶. Cartea nu se limitează doar la o simplă descriere a evenimentelor, ci reprezintă şi o încercare de a oferi răspunsuri la întrebări privind supravieţuirea unor rămăşiţe ale sistemului comunist. Iar autorii nu s-au limitat doar la ţările din fostul bloc sovietic, ci au pus în evidenţă şi ecoul pe care evenimentele din 1989 l-au avut în Occident. Tismăneanu a editat, de asemenea, o culegere de eseuri pe tema importanţei căderii comunismului în diferite locuri ale lumii. Cartea conţine în principal o serie de analize legate de situaţia României, dar nu se rezumă doar la atât: autorul a acordat un spaţiu generos şi celorlalte ţări, inclusiv Poloniei⁷.

Mult mai bogată este literatura comparatistă consacrată procesului de transformare care a urmat „toamnei naţiunilor”, ca efect al acesteia. Trebuie să amintim aici în primul rând monografiile elaborate în cadrul Universităţii din Wrocław⁸, al Universităţii Marie Curie-Skłodowska⁹ sau al Secţiei Europa Centrală şi de Est a Institutului de Studii Politice de pe lângă Academia Poloneză de Ştiinţe¹⁰. Analize interesante propune şi Jacek Wojnicki¹¹. Lucrările care îşi propun să găsească un numitor comun pentru transformările din Europa Centrală (numitor comun care să constituie un şablon) sunt, de asemenea, un izvor preţios pentru înţelegerea proceselor care au avut loc: este vorba de cărţile lui Leslie Holmes¹², Claus Offe¹³ sau – în Polonia – ale doamnei Jadwiga Staniszkis¹⁴, respectiv ale cercetătorilor Jan Kofman şi Wojciech Roszkowski¹⁵. Ultimii doi autori sunt şi editorii unui adevărat tezaur de informaţii referitoare la actorii evenimentelor din 1989 din Europa Centrală – este vorba de un uriaş dicţionar biografic, cuprinzând personalităţi din întreaga Europă Centrală şi de Est, înţeleasă în sensul larg, de-a lungul secolului XX¹⁶.

Pe piaţa cărţii au apărut mult mai multe publicaţii consacrate evenimentelor care au avut loc în fiecare ţară. Revoluţia de catifea cehoslovacă s-a bucurat de multă atenţie atât în literatura de specialitate cehă, cât şi în cea slovacă. Acest subiect este legat de obicei – mai mult sau mai puţin – de celălalt eveniment deosebit de important pentru istoria ambelor popoare: desfacerea federaţiei, lucru întâmplat doar trei ani mai târziu. În Polonia, acestui eveniment i-a fost consacrată o monografie de către Paweł Ukielski¹⁷, iar Marek Bankowicz a fost şi el preocupat de temă¹⁸. Schimbările politice din Slovacia deja independentă au fost zugrăvite de Piotr Bajda într-o monografie dedicată elitelor politice constituite în statul nou apărut pe harta Europei¹⁹, iar Radosław Zenderowski a scris o lucrare vizând problemele identitare ale acestuia²⁰. Primii ani ai schimbării în Republica Cehă au fost prezentaţi la rândul lor într-o lucrare colectivă apărută sub semnătura lui Bernard J. Albin şi lui Walenty Baluk²¹. Problemele legate de vecinii lor de la sud rămân în continuare destul de marginale în raport cu aria de interes a polonezilor – e suficient să amintim că singura monografie completă referitoare la istoria Cehiei şi a Slovaciei în cursul secolului XX rămâne cartea lui Jerzy Tomaszewski²².

Cercetătorii cehi şi slovaci au acordat destul de multă atenţie evenimentelor din anii 1989-1992. În această problemă se poate observa de altfel o anumită preferinţă – dacă slovacii par interesaţi mai degrabă de relaţiile dintre cele două popoare şi de cauzele care au dus la ruperea federaţiei (cu dobândirea independenţei Slovaciei), cehii se ocupă într-o mai mare măsură de evenimentele legate de căderea sistemului comunist. Între cele mai valoroase monografii ale acestei perioade trebuie să includem lucrările unor cercetători ca Jan Rychlík²³, Milan Otáhal²⁴, Petr Husák²⁵ sau Jiří Suk²⁶. La dispoziţia celor interesaţi se află de asemenea numeroasele colecţii de documente publicate²⁷. Un tezaur de informaţii, dar şi de anecdote este constituit de memoriile principalilor actori ai evenimentelor din perioada vizată de noi, inclusiv amplul interviul cu Václav Havel, care a fost editat şi în Polonia²⁸.

O categorie aparte de izvoare o constituie paginile de internet care conţin nenumărate informaţii referitoare atât la regimul comunist în sine şi la căderea lui, cât şi la prezenţa acestuia în viaţa noastră actuală. În paginile oficiale ale parlamentului ceh²⁹ pot fi accesate stenogramele tuturor şedinţelor Adunării Federale, atât din întreaga perioadă 1948-1989, cât şi de după revoluţia de catifea. Multe informaţii interesante, documente şi monografii au fost plasate pe paginile de internet ale Institutului slovac al Memoriei Poporului³⁰, ale Institutului ceh de Studii asupra Regimurilor Totalitare³¹, respectiv ale portalului „totalita”³².

Despre comunismul românesc şi evenimentele din decembrie au fost editate în Polonia relativ multe lucrări, mai ales având în vedere aspectul „mediatic” al temei. Cea mai amănunţită monografie este însă cartea lui Adam Burakowski³³. Merită, desigur, să fie consultate lucrările autorilor români Pavel Câmpeanu³⁴ şi Lucian Boia³⁵. O lucrare valoroasă, cu toate că într-o anumită măsură depăşită (între timp au apărut noi documente şi monografii), este cartea lui Józef Darski³⁶. Pentru a înţelege complexitatea istoriei României din secolul XX ar trebui de asemenea consultată lucrarea Małgorzatei Willaume³⁷.

În România, despre istoria comunismului şi mai ales despre evenimentele din decembrie s-a scris mult, deşi cele mai multe dintre lucrările în cauză sunt de un nivel destul de scăzut şi nu prezintă decât câte o perspectivă asupra discuţiilor politice. În România, trecutul încă trezeşte emoţii, mai ales în rândul intelectualilor, dar nu numai. În ciuda controverselor înfocate, în cursul celor mai bine de 20 de ani care au trecut au fost publicate multe titluri valoroase. Cea mai importantă dintre apariţii este probabil raportul Comisiei Prezidenţiale, creată cu scopul cercetării şi evaluării morale a sistemului comunist din România. La lucrările acestei comisii au participat mulţi istorici renumiţi³⁸. Mai putem recomanda apoi lucrarea istoricului britanic Dennis Deletant³⁹. În legătură cu evenimentele din decembrie şi căderea dictaturii au apărut multe monografii valoroase, dintre care merită menţionată lucrarea monumentală, dar foarte controversată a lui Alex Mihai Stoenescu⁴⁰, trilogia lui Grigore Cartianu⁴¹ scrisă într-un mod asemănător, dar îmbogăţită cu noi elemente, cărţile istoricului din emigraţie Radu Portocală⁴², ale lui Sergiu Nicolaescu⁴³, regizor de film şi participant la desfăşurarea evenimentelor, ale cunoscutului politolog şi om de presă Stelian Tănase⁴⁴ şi, nu mai puţin, ale istoricului britanic Peter Siani-Davies⁴⁵.

Despre istoria Bulgariei, mai ales cea mai recentă, în Polonia s-a scris din păcate mai puţin decât despre celelalte ţări din regiune. O carte care merită să fie recomandată este lucrarea lui Tadeusz Wasilewski, numai că perioada la care se referă ea se încheie odată cu sfârşitul celui de-al Doilea Război Mondial şi preluarea puterii de către comunişti⁴⁶. Fără îndoială, trebuie consultate şi lucrările lui Jerzy Jackowicz⁴⁷. O monografie foarte bună despre mass-media în Bulgaria a publicat de curând Andrzej Nowosad⁴⁸. Tematica bulgară apare de asemenea ca parte componentă a unor monografii care analizează istoria comunismului în Europa Centrală şi de Est sau eventual, fragmentar, în manualele de istoria lumii după 1945.

Faţă de celelalte ţări, în Bulgaria se scrie relativ puţin despre istoria comunismului şi evenimentele anului 1989. Iar din ceea ce se scrie, multe lucrări prezintă o valoare ştiinţifică scăzută, fiind afectate de aprecierile nu de puţine ori extremiste ale autorilor. Cu toate acestea, în cursul ultimilor mai bine de 20 de ani au apărut câteva cărţi valoroase. Dintre acestea merită să fie menţionate lucrările semnate de Evghenia Kalinova şi de Iskra Baeva⁴⁹, respectiv cele editate sub auspiciile Intitutului de Cercetare a Trecutului Recent⁵⁰. O imagine a ceea ce s-a petrecut şi anumite elemente de analiză oferă de asemenea memoriile lui Kostadin Ceacîrov, un apropiat al lui Jivkov⁵¹. O contribuţie importantă la studierea comunismului din Bulgaria a adus şi Cold War International History Project din Statele Unite, la lucrările căruia au luat parte şi istoricii bulgari Kostadin Grozev şi Iordan Baev – aceştia au publicat multe documente interesante. Despre căderea sistemului totalitar pot fi aflate multe din lucrările lui Dimităr Ludjev⁵², participant la evenimente şi devenit vicepremier la începutul anilor ’90, ca şi dintr-o serie de documente, memorii şi monografii editate de fundaţia fostului preşedinte Jelio Jelev⁵³. De începuturile Bulgariei postcomuniste s-a ocupat şi politologul american Albert P. Melone⁵⁴.

În legătură cu căderea zidului Berlinului s-a scris atât de mult, încât ne va fi foarte greu să enumerăm toate lucrările în care autorii s-au străduit să-şi măsoare forţele cu această temă complexă. Trebuie să subliniem faptul că cel care doreşte să aibă acces la documentele-cheie ale perioadei în cauză se găseşte într-o situaţie privilegiată, fiindcă multe dintre acestea pot fi găsite pe câteva pagini de internet foarte bine puse la punct, pagini a căror vizitare este recomandabilă din toate punctele de vedere, atât ca surse de informare despre perioada respectivă, cât şi ca exemplu de variantă foarte reuşită de promovare a cunoaşterii istoriei ţării. Dintre numeroasele pagini de internet consacrate acestei tematici trebuie să menţionăm în mod deosebit trei. Prima ar fi http://www.chronik-der-mauer.de care se află sub patronajul Bundeszentrale für politische Bildung (BpB), al Deutschlandsradio şi al Centrului de Cercetări Istorice (Zentrum für Zeithistorische Forschung) din Potsdam. O sursă importantă pentru cunoaşterea istoriei opoziţiei din RDG este pagina DDR 1989/90 Dokumente (http://ddr89.de), unde cel interesat va găsi documente referitoare la cele mai importante partide politice care au activat în Germania comunistă în perioada de tranziţie până la reunificare. Şi, în sfârşit, menţionând specificul instituţiei şi scopul fondului documentar promovat de ea, recomandăm şi vizitarea paginii de internet http://www.bstu.bund.de a Oficiului Autorizat cu Documentele Ministerului pentru Securitatea Statului (Stasi) al RDG, cunoscut în Polonia sub denumirea curentă de Oficiul Gauck.

Problema fundamentală legată de cercetarea literaturii referitoare la căderea RDG constă nu în lipsa, ci în cantitatea excesivă a acesteia. Liste amănunţite cu cele mai importante studii germane publicate pot fi găsite în lucrările a doi autori, Andreas Rödder⁵⁵ şi Erhardt Neubert⁵⁶. Dacă cele două cărţi trebuie să constituie un punct de reper pentru cititori şi cercetători, motivul îl constituie pe de o parte demersul solid de cercetare al ambilor autori, iar pe de altă parte, având în vedere marea de cerneală vărsată în ultimii 24 de ani în legătură cu această temă, faptul că Rödder şi Neubert prezintă avantajul de a-şi fi publicat lucrările relativ recent. Având în vedere cercetările ample efectuate în legătură cu istoria RDG şi cu procesele care au avut loc în Germania anului 1989, acest argument nu e lipsit de importanţă, deoarece o parte din lucrările mai vechi sunt mai mult ca sigur incomplete, aşa cum se întâmplă de obicei. Prin urmare, o problemă în redactarea capitolului referitor la RDG a constituit-o alegerea unei bibliografii memorialistice reprezentative. Tocmai din dorinţa de a nu periclita obiectivitatea demersului, autorul capitolului respectiv a decis să nu includă în bibliografie voluminoasele memorii ale lui Helmut Kohl, ale lui Hans Modrow sau ale altor participanţi la desfăşurarea evenimentelor. Excepţie fac însă memoriile lui Claus J. Duisberg, dată fiind perspectiva specială oferită de lucrarea lui. Ca angajat cu rang înalt al serviciilor speciale civile din RDG, Duisberg oferă o perspectivă foarte interesantă asupra ultimilor ani de existenţă a RDG şi asupra procesului de reunificare, aşa cum era văzut acesta de aparatul administrativ al republicii de la Bonn. Desigur, în aceste memorii el nu-şi ascunde simpatiile şi antipatiile personale.

În ceea ce priveşte literatura referitoare la căderea comunismului în Ungaria, spre deosebire de multe alte ţări din Europa Centrală şi de Est, procesul de transformare a făcut obiectul câtorva studii deosebit de valoroase, dar scrise în limba engleză. Lucrări fundamentale, pe lângă cele citate în capitolul corespunzător şi semnate de Rudolf L. Tőkés şi de Ignác Romsics, sunt şi cele ale lui János Kornai⁵⁷, în care autorul explică luminile şi umbrele transformărilor economice de pe cursul mijlociu al Dunării. Perioada care ne interesează în legătură cu Ungaria a fost prezentată pe larg în lucrările deja citate ale lui Bogdan Góralczyk; în acestea, cititorul poate găsi şi alte indicaţii bibliografice (în măsura în care, desigur, bariera lingvistică nu va constitui o problemă). Putem recomanda, de asemenea, lucrarea colectivă Janusowe oblicze transformacji na Węgrzech 1990-1998⁵⁸, care analizează mai ales perioada postcomunistă, dar care rămâne o lectură profitabilă şi recomandabilă.

Prăbuşirea comunismului în Polonia a început foarte devreme, de aceea literatura consacrată acestui eveniment este deosebit de bogată. Este imposibil să prezentăm aici chiar şi o listă succintă a lucrărilor publicate în legătură cu această temă, dar am vrea totuşi să atragem atenţia cititorului măcar asupra câtorva autori. Cele mai exhaustive monografii legate strict de evenimentele din cursul anului 1989 au fost publicate de Paulina Codogni, care prezintă atât negocierile din cadrul Mesei Rotunde⁵⁹, cât şi alegerile parţial libere din 4 şi 18 iunie 1989⁶⁰. De această temă s-au mai ocupat Krystyna Trembicka⁶¹, Jan Skórzyński⁶² şi Andrzej Garlicki⁶³. Istoricii Paweł Kowal⁶⁴ şi Antoni Dudek⁶⁵ au scris pe larg despre descompunerea autorităţii regimului comunist în Polonia. Cel din urmă este de altfel autorul celei mai complete istorii a Poloniei apărute după 1989⁶⁶.

Istoria Poloniei din perioada comunistă a făcut obiectul unui număr enorm de monografii, articole şi colecţii de documente, dar nu ne propunem aici să le trecem în revistă pe toate. Este necesar totuşi să observăm că e imposibil de tratat această perioadă fără a cunoaşte lucrările lui Andrzej Paczkowski⁶⁷, Andrzej Friszke⁶⁸, Jerzy Eisler⁶⁹. În ciuda trecerii timpului, cărţile lui Jakub Karpiński⁷⁰ publicate în emigraţie rămân mereu actuale. Un loc privilegiat printre editorii de cărţi legate de istoria Poloniei comuniste ocupă Institutul Memoriei Naţionale, care în cei peste 12 ani de activitate a editat sute de cărţi, dintre care cea mai mare parte ar avea toate motivele să se regăsească în această scurtă prezentare a bibliografiei de top. Bogată este de asemenea literatura cu caracter sintetic – şi e suficient să menţionăm în acest sens lucrările mereu reeditate şi îmbogăţite ale profesorilor Wojciech Roszkowski⁷¹ şi Andrzej Paczkowski⁷².

În încheiere, toţi trei am dori să adresăm un cuvânt de mulţumire persoanelor fără ajutorul cărora această carte n-ar fi putut apărea. Nutrim un sentiment de deosebită gratitudine faţă de profesorul Jan Kofman, care şi-a sacrificat foarte mult timp analizând această lucrare în fiecare etapă de scriere şi împărtăşindu-ne numeroase observaţii valoroase. Pentru numeroasele şi importantele sale sugestii îi mulţumim de asemenea profesorului Antoni Dudek, fără a cărui contribuţie această lucrare ar fi fost fără îndoială mult mai săracă. Mulţumiri deosebite datorăm de asemenea profesorului Andrzej Paczkowski, căruia îi aparţine ideea de a redacta o asemenea lucrare. În egală măsură mulţumim cordial profesorului Wojciech Roszkowski, ca şi tuturor colegelor şi colegilor de la Secţia Europa Centrală şi de Est a Institutului de Studii Politice de pe lângă Academia Poloneză de Ştiinţe pentru discuţiile fructuoase pe care le-au purtat cu noi. Această carte n-ar fi văzut lumina tiparului fără concursul doamnei Bogusława Radziwon, directoarea Editurii Trio, căreia îi suntem profund recunoscători. În plus, fiecare dintre noi ar dori să mulţumească în mod special anumitor persoane.

Adam Burakowski: Aş dori să-i mulţumesc Joannei Najfeld pentru sprijinul neîncetat pe care mi l-a acordat în toate etapele elaborării acestei lucrări şi Annei Botinova de la ziarul „24 Чaca”; de asemenea, domnului Jerzy Targalski de la Secţia Europa Orientală a Universităţii din Varşovia pentru tot ajutorul acordat la redactarea capitolului referitor la Bulgaria. În mod special aş vrea să le mulţumesc părinţilor mei şi soţiei mele Agnieszka, fiicelor mele Julia şi Marta, respectiv fiului meu Antoni, pentru care simt că merită să trăiesc şi să muncesc.

Aleksander Gubrynowicz: Doresc să mulţumesc din toată inima domnului Grzegorz Pakowski pentru răbdarea cu care a căutat informaţiile Gallup pe baza cărora am reuşit să reconstitui evoluţia percepţiei ungurilor faţă de procesul de transformare şi de consecinţele acestuia, lucruri care (din cauza unor termene foarte stricte) ar fi rămas altfel inaccesibile. Şi aş vrea să mai mulţumesc în mod cu totul deosebit soţiei mele Kasia şi copiilor mei Asia şi Dominik. Fără răbdarea voastră faţă de pasiunile mele, mai mult ca sigur n-aş fi reuşit să scriu nimic, pentru că n-aş fi avut pentru cine să-mi pierd nopţile.

Paweł Ukielski: Vreau să mulţumesc din inimă tuturor prietenilor mei cehi şi slovaci graţie cărora, cu fiecare vizită la vecinii noştri din sud, am înţeles mai bine identitatea şi istoria acestora. Datorez cuvinte de recunoştinţă în mod deosebit lui Juraj Marušiak şi lui Dušan Segeš pentru sfaturile pe care mi le-au oferit de-a lungul întregului proces de elaborare a textului referitor la Cehoslovacia. Un sprijin constant în toate aspectele activităţii desfăşurate am primit din partea familiei – soţia Magdalena şi copiii Julia şi Wojtek – cărora vreau să le mulţumesc în modul cel mai afectuos pentru că există.

1. Jacek Gorzkowski, Wojciech Morawski, Jesień Narodów (Toamna naţiunilor), Varşovia, 1991.

2. Jiří Vykoukal, Bohuslav Litera, Miroslav Tejchman, Východ. Vznik, vývoj a rozpad sovětského bloku 1944-1989, Praga, 2000.

3. Stelian Tănase, Miracolul revoluţiei, Bucureşti, 1999.

4. Victor Sebestyen, Revolution 1989. The fall of the Soviet Empire, Londra, 2009.

5. Stephen Kotkin, Jan T. Gross, Uncivil Society: 1989 and the Implosion of the Communist Establishment, New York, 2009.

6. Vladimir Tismăneanu, Bogdan C. Iacob (ed.), The End and the Beginning. The Revolutions of 1989 and the Resurgence of History, Budapesta – New York, 2012.

7. Vladimir Tismăneanu, Despre 1989. Naufragiul utopiei, Bucureşti, 2009.

8. Vezi Andrzej Antoszewski, Ryszard Herbut (ed.), Demokracje Europy Środkowo-Wschodniej w perspektywie porównawczej (Democraţiile din Europa Centrală şi de Est din perspecivă comparativă), Wrocław, 1998; Andrzej Antoszewski, Petr Fiala, Ryszard Herbut, Jacek Sroka (ed.), Partie i systemy partyjne Europy Środkowej (Partide şi sisteme de partid în Europa Centrală), Wrocław, 2003; Andrzej Antoszewski (ed.), Systemy polityczne Europy Środkowej i Wschodniej: perspektywa porównawcza (Sistemele politice Central- şi Est-Europene din pespectivă comparatistă), Wrocław, 2006.

9. Vezi Wojciech Sokół, Marek Żmigrodzki (ed.), Systemy polityczne państw Europy Środkowej i Wschodniej (Sistemele politice ale ţărilor Central- şi Est-Europene), Lublin, 2005.

10. Aici trebuie să amintim în primul rând anuarul pe 1991 intitulat Europa Środkowo-Wschodnia (Europa Centrală şi de Est), care strânge laolaltă datele referitoare la evoluţia situaţiei în toate ţările Europei Centrale şi de Est (ţările postcomuniste situate între Germania şi Rusia).

11. Jacek Wojnicki, Kształtowanie systemów wielopartyjnych Europy Środkowowschodniej (Formarea sistemelor pluripartite în Europa Centrală şi de Est), Pułtusk, 2004.

12. Leslie Holmes, Post-Communism. An Introduction, Londra, 1997.

13. Claus Offe, The Varieties of Transition: the East European and East German Experience, Cambridge, 1996.

14. Jadwiga Staniszkis, Postkomunizm: próba opisu (Postcomunismul: o încercare de descriere), Gdańsk, 2001.

15. Jan Kofman, Wojciech Roszkowski, Transformacja i postkomunizm (Transformarea şi postcomunismul), Varşovia, 1999.

16. Wojciech Roszkowski, Jan Kofman (ed.), Słownik biograficzny Europy Środkowo-Wschodniej XX wieku (Dicţionarul biografic al Europei Centrale şi de Est în secolul XX), Varşovia, 2005, ediţia în limba engleză W. Roszkowski, J. Kofman, Biographical Dictionary of Central and Eastern Europe in the Twentieth Century, M.E. Sharpe, Armonk, New York – Londra, 2007.

17. Paweł Ukielski, Aksamitny rozwód. Rola elit politycznych w procesie podziału Czechosłowacji (Divorţul de catifea. Rolul elitelor politice în procesul de separare a Cehoslovaciei), Varşovia, 2007.

18. Marek Bankowicz, Zlikwidowane państwo: ze studiów nad polityką Czechosłowacji (Statul desfiinţat: din studiile asupra politicii Cehoslovaciei), Cracovia, 2003.

19. Piotr Bajda, Elity polityczne na Słowacji. Kręta droga do nowoczesnego państwa (Elitele politice în Slovacia. Drumul întortocheat spre statul modern), Varşovia, 2010.

20. Radosław Zenderowski, Nad Tatrami błyska się… Słowacka tożsamość narodowa w dyskursie politycznym w Republice Słowackiej (1989-2004) (Fulgere peste Tatra… Identitatea naţională slovacă în discursul politic din Republica Slovacă 1989-2004), Varşovia 2007.

21. Bernard J. Albin, Walenty Baluk (ed.), Europa środkowa – Dekada transformacji. Republika Czeska (Europa Centrală – Deceniul transformării. Republica Cehă), Wrocław, 2005.

22. Jerzy Tomaszewski, Czechy i Słowacja (Cehia şi Slovacia), Varşovia, 2006.

23. Jan Rychlík, Rozpad Československa. Česko-slovenské vztahy 1989-1992 (Dezmembrarea Cehoslovaciei. Relaţiile ceho-slovace 1989-1992), Bratislava, 2002.

24. Milan Otáhal, Opozice, moc, společnost (Opoziţia, puterea, societatea), Praga, 1994.

25. Petr Husák, Česká cesta ke svobodě. Revoluce či co? (Drumul ceh spre libertate. Revoluţie sau ce?), Praga, 1999.

26. Jiří Suk, Chronologie zániku komunistického režimu v Československu 1985-1990 (Cronologia dispariţiei regimului comunist în Cehoslovacia 1985-1990), Praga, 1999.

27. Ingrid Antalová (ed.), Verejnost’ proti nasiliu 1989-1991. Svedectva a dokumenty (Societatea împotriva terorii 1989-1991. Mărturii şi documente), Bratislava, 1998; Viera Hlavová, Jozef Žatkuliak (ed.), Novembrová revolúcía a česko-slovenský rozchod. Od česko-slovenskej federácie k samostatnej demokratickej slovenskej štátnosti (Revoluţia din noiembrie şi divorţul ceho-slovac. De la federaţia ceho-slovacă la independenţa democratică a statului slovac), Bratislava, 2002; Jozef Žatkuliak (ed.), November 1989 a Slovensko. Chronológia a dokumenty (1985-1990) (Noiembrie 1989 şi Slovacia. Cronologie şi documente [1985-1990]), Bratislava, 1999; Jiří Suk, Občanske Fórum. Listopad – Prosinec 1989, t. 2: Dokumenty (Forumul Cetăţenesc. Noiembrie-decembrie 1989. Vol. 2: Documente), Praga, 1998.

28. Václav Havel, Tylko krótko, proszę (Pe scurt, vă rog!), trad. Andrzej Jagodziński, Cracovia, 2007 [ed. rom., Bucureşti, 2009]. Mult mai multe relatări interesante şi memorii au apărut, desigur, în Cehia şi în Slovacia şi e suficient să amintim, spre exemplu, pe Ján Čarnogurský, Videné od Dunaja (Văzute de pe Dunăre), Bratislava, 1997; Fedor Gál, Z prvej ruky (La prima mână), Bratislava 1991; Petr Hájek, Václav Klaus narovinu. Hovory V.K. s Petrem Hájkem nejen o tom, co bylo, je a bude (Václav Klaus de-a dreptul. Convorbiri între V.C. şi Petr Hájek nu numai despre ceea ce a fost, ci şi despre ce va fi), Praga, 2001; František Mikloško, Čas stretnutí: reflexe o ponovembrovej dobe (Ora întâlnirii: reflexii despre perioada postnoiembrie), Bratislava, 1996; Petr Pithart, Po devětaosmdesátém: kdo jsme? (După optzeci şi nouă: cine suntem?), Bratislava-Brno, 1998.

29. www.psp.cz (accesat la 18.09.2009).

30. www.upn.gov.sk (accesat la 18.09.2009).

31. www.ustrcr.cz (accesat la 18.09.2009).

32. www.totalita.cz (accesat la 18.09.2009).

33. Adam Burakowski, Geniusz Karpat. Dyktatura Nicolae Ceauşescu 1965-1989, Varşovia, 2008 [ed. rom., Dictatura lui Nicolae Ceauşescu 1965-1989. Geniul Carpaţilor, trad. Vasile Moga, Iaşi, 2011].

34. Pavel Câmpeanu, Ceauşescu, anii numărătorii inverse, Iaşi, 2002.

35. Lucian Boia, Istorie şi mit în conştiinţa românească, Bucureşti, 1997.

36. Jósef Darski, Rumunia: historia, współczesność, konflikty narodowe (România. Istorie, societate, conflicte naţionale), Varşovia, 1995.

37. Małgorzata Willaume, Rumunia (România), Varşovia, 2004.

38. Comisia Prezidenţială pentru Analiza Dictaturii Comuniste din România, Raport final, Bucureşti, 2007.

39. Dennis Deletant, Ceauşescu and the Securitate. Coercion and Dissent in Romania, 1965-1989, New York, 1995.

40. Alex Mihai Stoenescu, Istoria loviturilor de stat în România, vol. 4 (I) şi 4 (II), Bucureşti, 2004-2005. Recomandăm confruntarea acestei lucrări măcar cu una din numeroasele cărţi scrise de Marius Mioc, participant la evenimentele din Timişoara.

41. Grigore Cartianu, Sfârşitul Ceauşeştilor. Să mori împuşcat ca un animal sălbatic, Bucureşti, 2010; Grigore Cartianu, Crimele revoluţiei. Sângeroasa diversiune a KGB-iştilor din FSN, Bucureşti, 2010; Grigore Cartianu, Teroriştii printre noi. Adevărul despre ucigaşii Revoluţiei, Bucureşti, 2011.

42. Radu Portocală, Autopsie du coup d’état Roumain. Au pays du mensonge triomphant, Paris, 1990 [ed. rom., România, autopsia unei lovituri de stat – în ţara în care a triumfat minciuna, trad. Ioana Cantacuzino, Timişoara, 1991].

43. El a publicat multe cărţi cu conţinut destul de asemănător, dintre care putem menţiona Lupta pentru putere: Decembrie ’89, Bucureşti, 2005.

44. Stelian Tănase, Miracolul revoluţiei.

45. Peter Siani-Davies, Revoluţia română din Decembrie 1989, trad. Cristina Mac, Bucureşti, 2006.

46. Tadeusz Wasilewski, Historia Bułgarii (Istoria Bulgariei), Wrocław, 1988.

47. Jerzy Jackowicz, Bułgaria: od rządów komunistycznych do demokracji parlamentarnej: 1988-1991 (Bulgaria, de la guvernarea comunistă la democraţia parlamentară 1988-1991), Varşovia, 1992; Jerzy Jackowicz, Polityka zagraniczna współczesnej Bułgarii (Politica externă a Bulgariei contemporane), Varşovia, 1995.

48. Andrzej Nowosad, Władza i media w Bułgarii (Autorităţile şi mass-media în Bulgaria), Cracovia, 2008.

49. Евгения Калинова, Искра Баева, Българските преходи 1939-2005, Sofia, 2006. Merită să adugăm aici că Iskra Baeva şi-a susţinut lucrarea de doctorat în Polonia.

50. Printre altele, lucrări care se referă la istoria economică a comunismului: Мартин Иванов, Реформаторство без реформи. Политическата икономия на българския комунизъм 1963-1989, Sofia, 2008; Даниел Вачков, Мартин Иванов, Българският външен дълг 1944-1989. Банкрутът на комунистическата икономиката, Sofia, 2008; la serviciile de Securitate: Момчил Методиев, Машината за легитимност. Ролята на Държавна сигурност в комунистическа държава, Sofia, 2008; la politica autorităţilor comuniste faţă de minoritatea turcă: Михаил Груев, Алексей Кальонски, „Възродителниат процес”. Мюсюлманските овщности и комунистическият режим, Sofia, 2008;

51. Костадин Чакъров, Вторият етаж, Sofia, 1990; Костадин Чакъров, От втория етаж към нашествието на демократите, Sofia, 2001.

52. Димитър Луджев, Революцията в България 1989-1991, vol. 1, Sofia, 2008; volumul al doilea al acestei lucrări a apărut în 2012.

53. Cele mai valoroase titluri din această serie ar fi: Шесто управление срещу неформалните организации в българия 1988-1989, Sofia, 1999; Калин Йосифов (ed.), Началото. СДС – политически обзор и хронология, Sofia, 2008. Merită de asemenea să fie menţionate stenogramele şi documentele rămase în urma mesei rotunde bulgare: Кръглата маса. Стенографски протоколи (3 януари – 15 маи 1990), Sofia, 1998.

54. Albert P. Melone, Creating Parliamentary Government. The Transition to Democracy in Bulgaria, Ohio, 1998.

55. Andreas Rödder, Deutschland einig Vaterland. Die Geschichte der Wiedervereinigung, München, 2009, pp. 452-485.

56. Erhart Neubert, Unsere Revolution, die Geschichte der Jahre 1989/1990, München, 2008, p. 447.

57. De exemplu, János Kornai, Bo Rothstein, Susan Rose-Ackerman (ed.), Creating social trust in post-socialist transition, New York, 2004; János Kornai, The role of the state in a post-socialist economy, Varşovia, 2002.

58. Mária Schmidt, László Gy. Tóth (ed.), Janusowe oblicze transformacji na Węgrzech 1990-1998 (Dublul aspect al transformării în Ungaria 1990-1998), trad. Elżbieta Cygielska et al., Budapesta, Varşovia, 2001.

59. Paulina Codogni, Okrągły stół, czyli polski Rubikon (Masa Rotundă sau Rubiconul polonez), Varşovia, 2009.

60. Paulina Codogni, Wybory czerwcowe 1989 r. – u progu przemiany ustrojowej (Alegerile din iunie 1989 – în pragul schimbării de regim), Varşovia, 2012.

61. Krystyna Trembicka, Okrągły stół w Polsce, studium o porozumieniu politycznym (Masa Rotundă din Polonia, studiul unui acord politic), Lublin, 2003.

62. Jan Skórzyński, Rewolucja Okrągłego Stołu (Revoluţia Mesei Rotunde), Cracovia, 2009.

63. Andrzej Garlicki, Karuzela. Rzecz o Okrągłym Stole (Caruselul. Despre Masa Rotundă), Varşovia, 2003.

64. Paweł Kowal, Koniec systemu władzy. Polityka ekipy gen. Wojciecha Jeruzelskiego w latach 1986-1989 (Sfârşitul sistemului puterii. Politica echipei gen. Wojciech Jaruzelski în anii 1986-1989), Varşovia, 2012.

65. Antoni Dudek, Reglamentowana rewolucja (Revoluţia reglementată), Cracovia, 2004.

66. Antoni Dudek, Pierwsze lata III Rzeczypospolitej 1989-2001 (Primii ani ai celei de-a III-a Republici 1989-2001), Cracovia, 2004.

67. De exemplu, Andrzej Paczkowski, Droga do „mniejszego zła”. Strategia i taktyka obozu władzy lipiec 1980-styczeń 1982 (Drumul spre „răul cel mai mic”. Strategia şi tactica taberei guvernanţilor iulie 1980 – ianuarie 1982), Cracovia, 2002; Andrzej Paczkowski, Wojna polsko-jeruzelska. Stan wojenny w Polsce 13 XII 1981 – 23 VII 1983 (Războiul polono-jaruzelskian. Starea de război în Polonia 13 XI 1981 – 23 VII 1983), ed. a II-a, Varşovia, 2007.

68. De exemplu, Andrzej Friszke, Przystosowanie i opór. Studia z dziejów PRL (Supunere şi opoziţie. Studii din istoria RPP), Varşovia, 2007; Andrzej Friszke, Anatomia buntu. Kuroń, Modzelewski i komandosi (Anatomia revoltei. Kuroń, Modzelewski şi comandourile), Varşovia, 2010; Andrzej Friszke, Czas KOR-u. Jacek Kuroń a geneza Solidarności (Momentul KOR. Jacek Kuroń şi geneza Solidarităţii), Varşovia, 2011.

69. De exemplu, Jerzy Eisler, Grudzień 1970. Geneza-przebieg-konsekwencje (Decembrie 1970. Geneza-desfăşurarea-consecinţele), Varşovia, 2000; J. Eisler, Polski rok 1968 (Anul polonez 1968), Varşovia, 2006.

70. Jakub Karpiński, Ewolucja czy rewolucja (Evoluţie sau revoluţie), Paris, 1975; Jakub Karpiński, Krótkie spięcie (Marzec 1968) (Scurtcircuit. Martie 1968), Paris, 1977; Jakub Karpiński, Polska, komunizm, opozycja. Słownik (Polonia, comunismul, opoziţia. Dicţionar), Londra, 1985.

71. Ultima ediţie: Wojciech Roszkowski, Najnowsza historia Polski 1914-2011 (Istoria recentă a Poloniei 1914-2011), 7 volume, Varşovia, 2011.

72. Andrzej Paczkowski, Pół wieku dziejów Polski (O jumătate de veac de istorie a Poloniei), Varşovia, 2005.

Adam Burakowski, Paweł Ukielski

Introducere

Prăbuşirea comunismului

Criza sistemului comunist mondial a început să se manifeste de pe la jumătatea anilor ’70 pe toate planurile posibile: economic, social, ideologic şi politic. La drept vorbind, a doua jumătate a anilor ’70 putea încă să mai dea impresia unei perioade de prosperitate a blocului răsăritean, dar nu era decât o impresie iluzorie. Pentru că, încă de pe atunci, s-au petrecut câteva evenimente care trebuiau să ducă în cele din urmă la prăbuşirea regimurilor totalitare.

Înainte de toate, trebuie să avem în vedere incapacitatea cronică a economiei conduse şi administrate centralizat. Pentru ţările membre ale CAER, anii ’70 au însemnat o deschidere nemaipomenită a economiei spre colaborarea internaţională. În cele din urmă s-a renunţat la principiul de la începuturile existenţei CAER, când fiecare ţară a blocului comunist trebuia să tindă spre o maximă autarhie în dezvoltarea economiei. Boomul din investiţii şi ameliorarea aprovizionării pieţei nu se sprijineau însă pe principiile sănătoase ale economiei de piaţă, ci pe creditele atrase din Occident. La rândul lor, democraţiile occidentale au început să acorde cu mare uşurinţă credite, pe de o parte ca urmare a politicii de détente, iar pe de altă parte ca urmare a principiului că un stat nu poate ajunge la faliment (cât de greşită a fost această concepţie urma să o dovedească în cele din urmă exemplul Mexicului din anul 1984).

În cursul perioadei 1971-1980, ţările conduse de guverne comuniste au atras credite în sumă totală de 70 de miliarde de dolari americani¹. Dar toate aceste resurse n-au fost în stare să ajute un sistem bazat pe principii economice greşite, singurul lucru cert fiind că i-au prelungit doar agonia.

Incapacitatea structurală a economiilor centralizate reprezintă o problemă complexă, implicând mulţi factori care au împiedicat ţările din blocul răsăritean să poată rivaliza eficient cu piaţa liberă occidentală. Lipsa unor principii de piaţă, lipsa concurenţei libere şi a proprietăţii private asupra mijloacelor de producţie au eliminat impulsurile necesare dezvoltării (mai ales lupta pentru câştigarea clienţilor). Întreprinderile erau proprietatea statului şi în consecinţă nu puteau rivaliza între ele, nici nu puteau fi conduse pe baza unor calcule economice, întrucât eventualele deficite erau acoperite din bugetele de la centru. Singura lor problemă rămânea lupta pentru accesul la resurse, ceea ce ducea la stocarea lor într-un mod absolut ineficient.

Dorinţa de realizare a unor planuri şi obligaţii, care de obicei nu luau în consideraţie problemele legate de eficienţa acţiunilor întreprinse în acest scop, ducea de regulă la depăşirea costurilor optime de producţie prin consumul exagerat de materii prime, materiale şi energie². La scară mondială, risipa în utilizarea resurselor naturale, mai ales în condiţiile crizei petrolului din cursul anilor ’70, reprezenta un lux ieşit din comun, cu toate că ea nu era doar rezultatul trăsăturilor imanente sistemului, ci şi al existenţei unor bogate resurse de materii prime pe teritoriul Uniunii Sovietice. În cursul anilor ’80, această trăsătură a economiei ţărilor comuniste a fost foarte exact diagnosticată de Jan Pietrzak care, în timpul spectacolelor satirice „Cabaretul sub egidă”, spunea: „Aplicaţi modelul nostru economic în Sahara şi după o săptămână va fi penurie de nisip”. Doctrina „ocupării sută la sută a forţei de muncă” (oficial, în economia socialistă nu trebuia să existe şomaj) a avut drept consecinţe utilizarea doar parţială a forţei de muncă şi o productivitate redusă a muncii³. Atunci devenise populară zicala: „Voi vă faceţi că ne plătiţi, noi ne facem că muncim”.

Un alt factor care afecta structural ţările comuniste era nivelul scăzut al inovaţiei. Acest element era influenţat de condiţiile extrem de neprielnice progresului tehnic: lipsa concurenţei, care în mod normal este forţa motrice a oricărei invenţii, a provocat o tot mai mare „prăpastie tehnologică” între cele două blocuri rivale. Iar această lipsă a concurenţei pe plan tehnologic a fost chiar oficializată în interiorul blocului comunist. În august 1949, la cea de-a doua sesiune a CAER de la Sofia, ţările membre şi-au asumat obligaţia de a-şi transmite reciproc şi gratuit orice soluţii tehnice. În situaţia dată, prăpastia tehnologică se adâncea tot mai mult, iar pentru eliminarea ei nu era suficient spionajul economic practicat pe scară largă. În anii ’80, această problemă afecta din ce în ce mai serios chiar şi sectorul industriei de armament, un domeniu-cheie pentru Kremlin – URSS n-a fost în stare să ţină pasul cu revoluţia microprocesoarelor şi a pierdut lamentabil de asemenea lupta pentru spaţiul cosmic.

O sarcină împovărătoare pentru economiile centralizate o constituia bugetul militar. Cursa înarmărilor în care se angajaseră cele două blocuri rivale, despărţite de Cortina de Fier, a afectat foarte mult economia ţărilor comuniste. În anul 1983, URSS cheltuia pentru înarmare 35% din PIB (nota bene – mai puţin decât celelalte ţări cu democraţie populară), pe când Statele Unite nu cheltuiau în acelaşi scop decât 5,5%⁴. Acest element s-a agravat decisiv în cursul anilor ’80 ca urmare a faptului că administraţia preşedintelui Statelor Unite, Ronald Reagan, a impus Moscovei acea cursă tehnologico-militară numită popular „războiul stelelor”.

Pentru economia sovietică, o povară în plus o constituiau costurile în continuă creştere ale menţinerii imperiului extern. În cursul anilor ’70, URSS a fost deosebit de activă pe arena internaţională, urmărind să-şi extindă sfera de influenţă în tot mai multe ţări periferice. Succesele în acest domeniu (preluarea puterii de către comunişti în ţări ca Vietnam, Laos, Cambodgia, Nicaragua sau în numeroase state din Africa) au dus la costuri suplimentare, necompensate de încasări. Astfel, dacă în 1970 sprijinul militar acordat de URSS şi sateliţii ei europeni mişcărilor comuniste din lume se ridica la 1,1 miliarde de dolari, în 1978 acesta a crescut de aproape patru ori, ajungând la suma de 4,2 miliarde de dolari americani⁵.

În acest context nu avem cum să uităm de relaţiile economice de dependenţă dintre Moscova şi ţările-satelit. În 1983, doi savanţi, Michael Maresse şi Jan Vanous, au publicat rezultatele cercetărilor lor referitoare la finanţarea ţărilor aparţinând imperiului extern al URSS. Din calculele lor rezulta că, în cursul anilor 1960-1984, Kremlinul a acordat sateliţilor săi un dublu ajutor: pe de o parte vânzându-le materii prime sub preţul de piaţă, iar pe de altă parte cumpărând de la ei produse la preţuri superioare valorii lor.

Pe baza acestor studii, Maresse şi Vanous au concluzionat că suma de 120 de miliarde de dolari americani, la cât se cifra deficitul Moscovei, constituia automat un profit pentru Varşovia, Praga sau Budapesta. Dar dacă putem fi de acord în legătură cu nivelul la care se cifra deficitul Uniunii Sovietice, nu putem accepta în schimb cea de-a doua parte a pledoariei lor. Pentru că economia nu este un joc de sumă zero, în care deficitul unei părţi se transformă oligatoriu în profitul alteia; în cazul despre care vorbim, deficitul era înregistrat de ambele părţi. De vreme ce URSS ajuta financiar ţările-satelit, contând pe câştigul politic, acestea erau obligate la rândul lor să pună în aplicare planuri economice străine şi nu erau guvernate pe baza unor calcule economice, fiind silite să producă o anumită categorie de bunuri care adeseori erau nerentabile⁶.

Trebuie să subliniem că ţările CAER nu se constituiau în niciun caz într-o organizaţie care să-şi propună dezvoltarea schimburilor comerciale între membrii ei. În CAER funcţiona modelul radial cu Moscova în centru, un model în care contau relaţiile economice intense între centru şi sateliţi. Kremlinul nu era tocmai bucuros să vadă cum se dezvoltă relaţii orizontale între două state-satelit. Această subordonare a economiei faţă de scopuri de natură politică globală, care genera un comportament economic neraţional, a constituit o altă cauză a incapacităţii economice cronice a ţărilor din blocul comunist.

Criza economică a ţărilor cu democraţie populară a devenit evidentă, în funcţie de ţară, în a doua jumătate a anilor ’70 sau la începutul deceniului următor. În Polonia, sindromul pierderii echilibrului pieţei a început să se manifeste încă din 1976, când au fost introduse cartele pentru alimente – primul element al raţionalizării.

În curând, în toate ţările din regiune au început să se ivească probleme asemănătoare: o economie a insuficienţei, în care cererea nu influenţează oferta, iar aceasta rămâne mult inferioară cererii. Aşa se făcea că oamenii nu-şi puteau cheltui banii de care dispuneau din cauza lipsei mărfurilor din magazine. Această stare de lucruri este cunoscută în Polonia drept perioada în care pe rafturi trona oţetul. Economia insuficienţei dădea naştere unor cozi imense ori de câte ori se aducea marfă în magazine, cât şi unei corupţii generalizate şi dependenţei de „relaţiile” pe care le aveai când era vorba să „rezolvi” orice problemă.

Nemijlocit legată de problemele economice era şi criza socială. Condiţiile de viaţă tot mai precare, demoralizarea şefilor de întreprinderi şi a angajaţilor acestora, apatia tot mai accentuată, creşterea infracţionalităţii şi a ratei alcoolismului erau doar câţiva indicatori care avertizau asupra apariţiei unor probleme sociale.

Doar în URSS anual circa 200.000 de decese erau cauzate direct sau indirect de excesul de alcool, iar 4,5 milioane de persoane erau tratate clinic pentru dependenţa de alcool în 1985. Aceste probleme erau însoţite de o acută criză a familiei. Aproape jumătate din familiile sovietice erau dezorganizate, iar 90% dintre femeile aflate la prima sarcină recurgeau la avort. Starea de spirit socială era influenţată negativ şi de distrugerea mediului natural, consecinţă a doctrinei care clama stăpânirea asupra naturii. Potrivit acesteia, trebuia să luptăm împotriva „vitregiei naturii”, aşa încât resursele naturale erau exploatate în mod necugetat, ceea ce a dus la consecinţe negative nu numai în economie, ci şi la nivel social, mai ales prin creşterea îmbolnăvirilor ca efect al poluării mediului înconjurător⁷.

O altă componentă care a contribuit la căderea sistemului comunist de factură sovietică a fost eşecul său ideologic. În anii ’80, la apatia socială generală şi criza economică s-a adăugat lipsa totală de încredere în ideologia comunistă, care era tot mai evident ruptă de efectele reale ale guvernării partidului comunist. În plus, Cortina de Fier a devenit cu timpul tot mai puţin etanşă, permiţând o mai mare influenţare a cetăţenilor din ţările cu democraţie populară. Locuitorii au avut ocazia să se convingă că sacrificiile care ar fi urmat să asigure un viitor mai bun sunt zadarnice, iar lumea de dincolo de Oder o duce mai bine, este mai prietenoasă şi, în general, mai colorată. În decursul perioadei 1960-1984, salariul mediu real a crescut în Spania cu 216%, pe când în Bulgaria cu doar 87%, în Cehoslovacia cu 56%, în Ungaria cu 49%, iar în Polonia cu 42%⁸.

În a doua jumătate a anilor ’80, nivelul de trai a scăzut în toate ţările cu democraţie populară. Chiar şi demnitarii de la nivelul cel mai înalt al ierarhiei partidului au încetat să mai creadă în ideologia oficială.

În această privinţă, un rol esenţial au jucat acordurile de la Helsinki din 1975. Acest document, semnat inclusiv de ţările democraţiei populare, a constituit una dintre principalele cuceriri ale politicii de destindere, cu toate că şefii de la Kremlin îl considerau ca un succes propriu, întrucât el consfinţea anexările teritoriale sovietice din urma celui de-al Doilea Război Mondial şi, chipurile, intenţiile paşnice ale imperiului. Pentru Polonia şi Cehoslovacia, el a avut de asemenea o importanţă imensă, confirmând implicit ordinea juridică internaţională constituită după război. Încheind acest Act, conducătorii comunişti n-au luat în considerare efectele potenţiale ale aşa-numitului „al treilea coş” destinat „cooperării în domeniul umanitar şi în alte domenii” şi mai ales ale capitolului referitor la respectarea drepturilor omului şi a libertăţilor fundamentale, inclusiv libertatea gândirii, a conştiinţei, a religiei şi a convingerilor⁹.

Experţii sovietici în planificare, care recunoşteau că avantajele propagandistice în urma semnării acordurilor de la Helsinki erau contrabalansate de consecinţele din domeniul drepturilor omului, considerau fără îndoială că, la acest nivel, Actul Final va rămâne un document mort ca atâtea altele, fără o valoare reală. Dar, în ciuda acestor aşteptări, acordurile de la Helsinki au constituit un sprijin esenţial pentru opozanţii din ţările blocului răsăritean care, din acel moment, în revendicările lor vizând respectarea drepturilor omului se puteau baza pe un document oficial semnat şi ratificat de guvernanţi. Tocmai de aceea a început să apară o opoziţie organizată, chiar dacă, cu excepţia Poloniei, aceasta era foarte fragmentată. Pe directivele acordurilor de la Helsinki s-a bazat spre exemplu Comitetul Muncitoresc de Apărare (KOR), constituit ca reacţie la înăbuşirea brutală a protestelor de la Radom şi Ursus în iunie 1976, sau Mişcarea pentru Apărarea Drepturilor Omului şi ale Cetăţeanului (ROPCiO), apărută în 1977, chiar numele acesteia trimiţând explicit la „al treilea coş”; în Cehoslovacia, la aceleaşi prevederi făcea trimitere Carta 77, constituită la sfârşitul anului 1976 şi începutul lui 1977.

Apariţia unei opoziţii organizate în ţările comuniste a reprezentat un moment de cotitură. E adevărat că aria de cuprindere şi posibilităţile de acţiune ale acesteia erau foarte diferite de la ţară la ţară; de la niveluri minime în RDG, România şi mai ales în Bulgaria, până la dimensiuni semnificative în Polonia. La sfârşitul anilor ’70 şi începutul anilor ’80, Polonia a constituit astfel o excepţie în cadrul lagărului comunist, fiind prima ţară membră în care a apărut o mişcare socială de masă, numărând mai multe milioane de membri, opusă autorităţilor statului. Grevele poloneze din august 1980, încheiate prin semnarea aşa-numitului acord din august şi prin legalizarea Sindicatului Autonom şi Independent „Solidaritatea”, au constituit piatra de hotar în drumul spre prăbuşirea regimului, în ciuda reprimării brutale a libertăţilor de către autorităţi, care, în decembrie 1981, au impus starea de război şi au scos în afara legii sindicatul „Solidaritatea”.

În perioada comunistă, specificul polonez se manifesta şi prin poziţia deosebit de puternică a Bisericii Catolice, care n-a putut fi îngenuncheată nici măcar în perioada stalinistă. În 1978, Biserica poloneză, condusă de carismaticul Primat al Mileniului, cardinalul Stefan Wyszyński, a primit un nou impuls deosebit de puternic – pe 16 octombrie cardinalul Karol Wojtyła a devenit papă. Prima sa călătorie pastorală în ţară a reprezentat nu numai o extraordinară experienţă religioasă pentru milioane de polonezi, ci şi un „ferment” pentru apariţia ulterioară a „Solidarităţii”. Credincioşii care au ieşit cu mic, cu mare în stradă ca să se întâlnească cu primul papă polonez şi-au dat seama că sunt mulţi şi că reprezintă o forţă reală, iar consecinţa a fost ceea ce s-a întâmplat în august 1980.

Alegerea pe tronul apostolului Petru a unui cardinal dintr-o ţară comunistă a fost primul eşec dintr-o lungă serie înregistrată pe scena politică de către Kremlin. Desigur, autorităţile sovietice nu aveau cum să influenţeze toate evenimentele politice care urmau să ducă la destrămarea sistemului.

În noaptea de 25 spre 26 decembrie 1979, Armata Sovietică a intrat în Afganistan, dar, deşi fusese planificată ca o campanie-fulger, acţiunea a dus la un lung război de poziţie şi în cele din urmă la abandonarea politicii de détente în relaţiile cu Occidentul. Statele Unite au impus sancţiuni economice Uniunii Sovietice, iar preşedintele Jimmy Carter a anunţat chiar, în discursul său de Anul Nou, că este pregătit pentru o reacţie armată în caz că URSS încearcă să pună stăpânire pe litoralul Golfului Persic (aşa-numita doctrină Carter)¹⁰. În Polonia, acordul din august şi apariţia „Solidarităţii” în anul 1980 au constituit o altă lovitură politică puternică pentru Kremlin. Ba mai mult, nici faptul că Wojciech Jaruzelski a instaurat, după cum aminteam, starea de război n-a ajutat prea mult – consecinţa acestei măsuri fiind alte sancţiuni economice instituite de către Statele Unite la adresa Poloniei.

Această a doua serie de sancţiuni a fost semnată însă de noul ocupant al Biroului Oval de la Casa Albă – Ronald Reagan. Victoria conservatorilor americani în alegerile din 1980, ca şi preluarea în 1979 a funcţiei de premier al Marii Britanii de către Margaret Thatcher au constituit alte elemente din mozaicul de factori care au subminat poziţia blocului răsăritean. Toate aceste schimbări au dus nu numai la o serioasă revizuire a politicilor economice din partea unor capitale ca Washington şi Londra, având drept consecinţă depăşirea recesiunii care a urmat crizelor petrolului din cursul anilor ’70, ci şi la o reevaluare fundamentală a politicii externe promovate şi, respectiv, a retoricii utilizate. Spre deosebire de predecesorul său, Reagan nu ezita să desemneze Uniunea Sovietică drept Imperiul Răului şi să indice în mod clar un ţel: victoria în Războiul Rece. Gerontocraţia de la Kremlin nu era în stare să reacţioneze eficient la ofensiva ideologică a Statelor Unite. Administraţia Reagan a preluat treptat iniţiativa în confruntarea dintre cele două blocuri, atât din punct de vedere propagandistic (americanii le-au „suflat” sovieticilor rolul de iniţiatori ai proceselor de dezarmare şi au ştiut de asemenea să utilizeze cu dibăcie retorica anticomunistă), cât şi militar (în 1983 a fost anunţat programul „războiul stelelor”, care n-a făcut altceva decât să bată cuiele în sicriul economiei sovietice).

Factorii globali care au dus la prăbuşirea finală a sistemului au cunoscut şi ei episoade deosebit de spectaculoase care dovedeau că resursele funcţionării sistemului comunist erau epuizate. Au avut loc evenimente care au afectat puternic prestigiul Kremlinului (şi implicit al întregului bloc comunist). Ele au scos la lumina zilei procesele complexe care aveau loc în interiorul sistemului. Un eşec politic de imagine au fost Jocurile Olimpice organizate între 19 iulie şi 2 august 1980 la Moscova. În semn de protest împotriva ocupării Afganistanului, 55 de state au boicotat olimpiada, ceea ce a făcut ca aceasta să se desfăşoare într-un cadru foarte restrâns. Oficial, propaganda a reuşit să creeze o atmosferă plăcută pentru desfăşurarea întrecerilor, dar lipsa foarte multor sportivi de nivel mondial a scăzut în mod evident însemnătatea succeselor obţinute de reprezentanţii ţărilor cu democraţie populară. Problemele tehnice, tehnologice şi militare au fost în schimb foarte elocvent scoase în evidenţă de o serie întreagă de avarii şi catastrofe: scufundarea, în august 1983, în apropierea peninsulei Kamceatka, a unui submarin sovietic cu propulsie nucleară, având la bord un echipaj de 90 de persoane, sau explozia survenită la baza Severomorsk în iunie 1984, în urma căreia au murit aproape 200 de persoane¹¹. Dar dacă aceste evenimente n-au putut fi cunoscute de publicul larg, în schimb n-a existat nicio posibilitate de a ascunde catastrofa de la centrala atomică Cernobîl (26 aprilie 1986). În urma acesteia, teritorii întinse din Europa Centrală şi de Est au fost contaminate, mii de persoane au murit (atât membrii echipelor de salvare, cât şi populaţia din localităţile limitrofe), iar autorităţile nu numai că au intervenit cu întârziere, dar au făcut-o şi într-un mod neadecvat. Toate acestea au deteriorat semnificativ imaginea URSS atât în Occident, cât şi în rândul locuitorilor imperiului din interior şi din exterior, cărora nu li se mai putea ascunde o asemenea catastrofă. O altă situaţie umilitoare pentru Kremlin a constituit-o zborul unui pilot amator german, Mathias Rust, în vârstă de 19 ani, care pe data de 29 mai 1987, netulburat de sistemul de apărare a spaţiului aerian sovietic, a aterizat în Piaţa Roşie din Moscova. Zburând cu o simplă avionetă, Rust a dovedit precaritatea controlului asupra teritoriului Uniunii Sovietice, provocând demisia ministrului Apărării, mareşalul Serghei Sokolov, şi a şefului trupelor de apărare antiaeriană, Alexander Koldunov.

Pe la jumătatea anilor ’80, tocmai din cauza problemelor economice, sociale, ideologice şi politice, Uniunea Sovietică împreună cu sateliţii ei s-au văzut reduse la simpla defensivă. După moartea lui Leonid Brejnev, puterea de la Kremlin a fost preluată pe rând, dar pentru perioade scurte de timp, de doi reprezentanţi rigizi ai gerontocraţiei – Iuri Andropov şi Konstantin Cernenko. Ei n-au fost în stare să reacţioneze inteligent la provocările cu care se confrunta blocul răsăritean. Abia alegerea lui Mihail Gorbaciov, cel mai tânăr membru al Biroului Politic, ca prim-secretar al CC al PCUS, pe data de 12 martie 1985, a reprezentat o schimbare fundamentală. După un an de guvernare, cu ocazia celui de-al XXVII-lea Congres al PCUS, el a reuşit să obţină acceptarea programului perestroika (reconstrucţia) şi glasnost (deschiderea informaţională).

Perestroika

Marile schimbări care au dus la căderea comunismului din lumea întreagă (cu excepţia Coreei de Nord şi a Cubei) au început chiar în centrul sistemului – adică în Uniunea Sovietică. Din perspectiva Poloniei poate că acest lucru e mai puţin vizibil, pentru că acolo comunismul eşuase deja de câţiva ani şi nu mai dăinuia decât ca o formă goală, dar în toate celelalte ţări el era în continuare destul de puternic şi abia încercările de reformă au scos la iveală faptul că era atins de o boală mortală. Până la un anumit punct, în fiecare din celelalte ţări ale Europei Centrale şi de Est perestroika a fost tratată nu ca un răspuns al conducerii sovietice la probleme reale, aşa cum s-a întâmplat în Polonia, ci ca o concepţie impusă de sus.

Perestroika a fost însă cu adevărat o încercare de a răspunde la dificultăţile reale cu care se confrunta comunismul mondial. Doar la Moscova, unde ajungeau informaţiile din tot imperiul şi unde se efectua o analiză detaliată a acestora, cei implicaţi îşi dădeau seama cât de incapabil şi cât de greu de condus devenise sistemul. Şefii de stat din Europa Centrală şi de Est, în măsura în care doreau (ceea ce nu era o regulă), puteau să-şi dea seama doar de situaţia din propria ţară şi fiecare se bucura la gândul că poate doar veriga pe care o reprezintă aceasta e slabă. Conducerea de la Kremlin era în schimb conştientă nu numai că fiecare element în parte se confruntă cu probleme, ci şi că întregul edificiu se află pur şi simplu într-o situaţie catastrofală. Trebuie să mai adăugăm că, în afară de China, Uniunea Sovietică a fost singura ţară comunistă cu adevărat suverană. Aşa încât decizia referitoare la începerea reformelor a fost un demers conştient al conducerii de partid.

Conştientizarea faptului că sistemul se află în stare de colaps economic a fost la Kremlin un proces etapizat, muşamalizat în mod intenţionat o perioadă destul de lungă de timp. În cursul ultimilor ani ai vieţii lui Leonid Brejnev, la toate nivelurile administraţiei domnea marasmul. Când, în 1982, puterea a fost preluată de Iuri Andropov (n. 1914), el a făcut anumite încercări de reformă, dar acestea n-au durat decât circa un an şi jumătate. Succesorul său, Konstantin Cernenko (n. 1911), era mai conservator, dar n-a rămas la putere decât un an. Aşa încât, în curs de numai câţiva ani, conducătorii comunişti au luat parte la funeraliile a trei conducători ai URSS. Acelaşi spectacol a fost urmărit pe ecranele televizoarelor şi de cetăţenii ţărilor cu democraţie populară. Şi pentru toţi devenise clar că e momentul pentru echipe noi şi idei noi.

Potrivit amintirilor foştilor membri ai conducerii de la Kremlin, încă din 1984 se discuta în mod serios despre necesitatea schimbării – se spunea că „totul e putred” şi că „nu se poate trăi mai departe aşa”¹². Şi încă de pe atunci s-a cristalizat o echipă de reformatori care urma să preia puterea. Chiar de la începutul guvernării lui Mihail Gorbaciov s-au făcut auzite voci cum că el n-ar fi fost de fapt decât o simplă marionetă manipulată de anumite grupuri de interese relativ oculte. Dar, din punctul de vedere al temei noastre, acest lucru nu are o importanţă prea mare, iar din perspectiva capitalelor est-europene secretarul general al PCUS a apărut ca adevăratul conducător al taberei reformiste.

Echipa lui Gorbaciov şi-a dat seama că nu are timp de pierdut. De aceea, încă de la început, membrii ei au prezentat un foarte ambiţios proiect de reforme care urma să revigoreze URSS şi întregul sistem comunist mondial.

În prima jumătate a anilor ’80, industria de armament înghiţea resurse imense care, din punctul de vedere al noii conduceri, puteau fi utilizate pentru redresarea economiei şi ridicarea nivelului de trai al populaţiei. De aici au apărut iniţiativele de promovare a păcii şi dezarmării. URSS se străduia să apară drept iniţiatoarea acestei trendinţe (astfel, încă de la începutul lunii aprilie 1985 s-a oprit amplasarea de noi rachete cu rază medie de acţiune pe teritoriul Cehoslovaciei şi al RDG), lucru la care, de altfel, lumea occidentală a reacţionat favorabil.

Reagan, anterior demonizat de propaganda sovietică, a devenit un partener de discuţii pe tema dezarmării – un partener incomod, dar credibil. În noiembrie 1985, la Geneva a avut loc prima întâlnire la vârf între Gorbaciov şi Reagan, ceea ce a constituit un eveniment important – şi nu numai la nivel propagandistic. Mai târziu, astfel de contacte au devenit, cel puţin în comparaţie cu perioada precedentă, destul de frecvente, la fel ca şi întâlnirile lui Gorbaciov cu alţi politicieni importanţi din Occident.

Reducerea treptată a presiunii exercitate anterior de cursa înarmărilor a permis transformarea economiei sovietice şi reorientarea ei în direcţia industriei uşoare şi a serviciilor către populaţie, dar s-a dovedit destul de repede că era vorba numai de jumătăţi de reformă tardive. Ele au oferit totuşi un „moment de respiro” populaţiei şi aparatului de partid şi de stat, un răgaz care a permis efectuarea reformelor politice atât de necesare. Acestea au fost prezentate la cel de-al XXVII-lea Congres al PCUS care a avut loc între 25 februarie şi 6 martie 1986, cu alte cuvinte la aproape un an după preluarea puterii de către Gorbaciov. Au fost atunci criticate „brejnevismul”, birocraţia incapabilă şi alte aspecte ale situaţiei din trecut şi a fost lansat apelul la efectuarea unor schimbări profunde în sensul extinderii „democraţiei socialiste” şi al revenirii la idealurile lui Lenin, ceea ce a fost interpretat drept un anunţ al liberalizării politice. La acelaşi Congres a apărut şi ideea transparenţei, în limba rusă glasnost, care urma să conducă la punerea în practică a democratizării. Lucru care, la rândul său, a fost interpretat ca un anunţ al liberalizării în domeniul cultural şi mediatic.

Merită totuşi să subliniem împreună cu Mark Kramer că, oficial şi chiar şi neoficial, cel puţin până în 1988, autorităţile din URSS nu au renunţat la încercarea de a apăra sistemul comunist din Europa Răsăriteană. Gorbaciov „never said anything remotely like that to his East European counterparts”¹³. De aceea, echipele care guvernau în ţările din „imperiul extern” acţionau la început cu convingerea că „doctrina Brejnev” era încă în vigoare.

Între timp, la o lună şi jumătate după al XXVII-lea Congres al PCUS, conducerea sovietică s-a lovit de o problemă care nu se manifestase înainte. Iniţial, fără a-şi face probleme din cauza deja anunţatei „glasnost”, autorităţile au încercat să ascundă opiniei publice informaţia referitoare la catastrofa nucleară, dar s-a dovedit foarte repede că informaţiile circulă chiar şi în condiţiile controlului totalitar asupra populaţiei. Catastrofa de la Cernobîl a grăbit schimbările. Reformele anunţate la Congresul al XXVII-lea au fost aplicate, şi încă destul de energic. În iunie 1986, la o întâlnire cu secretarii de partid, Gorbaciov a utilizat pentru prima dată un cuvânt care mai târziu urma să devină formula călăuzitoare a întregului proces de schimbare. Acest cuvânt este reconstrucţia, perestroika. El a sugerat că reformele vor merge cu adevărat până la capăt şi vor afecta chiar şi temeliile sistemului. Şi aşa s-a şi întâmplat. În mass-media sovietice au început să apară teme care anterior erau evitate şi s-au editat multe cărţi legate de „dezgheţ”. Cea mai cunoscută dintre acestea a fost romanul lui Anatoli Rîbakov Copiii din Arbat. Această lucrare despre epoca stalinistă fusese scrisă încă din anii ’60, dar n-a fost publicată decât în 1987¹⁴.

Liberalizarea politică a constat iniţial mai ales în schimbări de cadre (în perioada guvernării Gorbaciov au fost schimbaţi 95% din membrii CC, adică mai mult decât în perioada epurărilor din anii ’30¹⁵) şi lărgirea bazei de discuţii la şedinţele de partid sau în alte asemenea ocazii. O altă expresie a liberalizării politice a constituit-o eliberarea treptată din puşcării a oponenţilor şi disidenţilor, respectiv, în unele cazuri, chiar permisiunea ca aceştia să desfăşoare anumite forme de activitate. Celui mai cunoscut dintre ei, Andrei Saharov, în decembrie 1986 i s-a retras ordinul de domiciliu forţat în oraşul Gorki, iar după ce s-a întors la Moscova i s-a permis să-şi reia activitatea la institutul unde lucrase înainte. La sfârşitul anului 1988, Saharov a întreprins o călătorie în Occident unde, întâlnindu-se cu politicienii ţărilor respective, i-a convins să sprijine perestroika. În anul următor a obţinut un mandat la Primul Congres al Deputaţilor Populari, dar n-a putut juca un rol semnificativ, pentru că pe 14 decembrie a murit. Şi alte personalităţi au parcurs la rândul lor o nouă etapă de activitate sau măcar au început-o. Influenţa disidenţilor asupra societăţii, cel puţin în Rusia, a fost minoră, dar încetarea persecuţiilor propriu-zise a avut un ecou pozitiv în Occident.

În 1987 au început să apară cluburi informale animate de intelectuali sau de activişti sociali ori de partid. În anul următor acestea au fuzionat (mai ales în republicile unionale), pentru ca apoi să devină organizaţii de masă. Pe 13 aprilie 1988 şi-a început astfel activitatea Frontul Perestroikăi Estoniene (Rahvarinne Perestroika Toetuseks); pe 3 iunie 1988 a apărut Mişcarea Lituaniană pentru Perestroika (Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdis), cunoscută mai târziu sub denumirea lituaniană Sąjūdis; pe 8 octombrie a fost creat Frontul Naţional Estonian (Latvijas Tautas Fronte). La început, aceste fronturi se limitau la a sprijini ideile promovate de echipa lui Gorbaciov, dar mai târziu ele au început să evolueze în direcţia autonomiei republicilor respective, iar apoi a independenţei şi a respingerii pactului Ribbentrop-Molotov. Şi în alte republici unionale au apărut mişcări asemănătoare, dar de regulă ceva mai târziu.

Apariţia fronturilor concomitent cu doctrina glasnost lansată oficial a însemnat o tribună de unde puteau fi exprimate revendicările naţionale în fiecare republică unională şi nu numai de pe continentul european. Conducerea sovietică nu aprecia forţele naţionaliste şi nici interesele nomenclaturilor locale care se aflau în spatele acestora. Descentralizarea, începută tocmai datorită fronturilor naţionale şi slăbirii generale a legăturilor dintre periferie şi Moscova, a căpătat avânt, ajungând treptat să ameninţe însăşi supravieţuirea imperiului. Glasnost, ale cărei graniţe se lărgeau de asemenea necontenit, a permis să se scrie neîngrădit despre eroii naţionali, despre crimele sovietice (spre exemplu, în Bielorusia, unde au fost întreprinse cercetări la Kuropaty, o suburbie a Minskului, unde avuseseră loc ucideri în masă) şi despre alte teme care până atunci fuseseră interzise şi în legătură cu care opinia publică devenise foarte interesată; în mediul politicienilor, aceasta a dus la creşterea şi mai accentuată a tendinţelor centrifuge. Procesul de renaştere a conştiinţei naţionale a cuprins inclusiv populaţii care până atunci rămăseseră într-o anumită măsură tăcute – este vorba, de exemplu, de tătarii din Crimeea care fuseseră strămutaţi din patria lor în perioada stalinistă, dar spre sfârşitul anilor ’80 au început să se întoarcă masiv aici.

În 1989, în URSS s-a accentuat revirimentul politic. În republicile unionale se vorbea tot mai mult despre independenţă. Naţionalismul a răbufnit cel mai puternic în Caucaz, unde situaţia etnică era extrem de complicată, o parte a conflictelor neavând nimic de-a face cu Kremlinul. În februarie 1988 s-a ajuns la ciocniri pe probleme naţionale în regiunea Nagorno-Karabah – o enclavă armeană de pe teritoriul Azerbaidjanului. În faţa escaladării violenţei, Moscova a decis să preia controlul direct asupra acestei provincii, dar era vorba doar de o soluţie provizorie. Diferendele legate de regiunea Nagorno-Karabah au continuat şi după dezmembrarea Uniunii Sovietice şi, de fapt, nici până astăzi nu s-a găsit o soluţie care să satisfacă pe deplin toate părţile implicate. În aprilie 1989 au avut loc tulburări în Georgia. La Tbilisi a fost organizată o demonstraţie cu sloganuri antisovietice prin care se cerea independenţa statului. Autorităţile au trimis împotriva protestatarilor armata dotată cu mijloace de luptă grele, ceea ce a dus la un masacru – potrivit datelor oficiale, probabil diminuate, au murit 19 persoane¹⁶. În ciuda angajării personale a georgianului Eduard Şevardnadze, pe atunci ministru al Afacerilor Externe în URSS, în pacificarea situaţiei care se inflamase, mişcarea de independenţă a explodat practic în Georgia. În ţările baltice se formulau de asemenea cu tot mai mult curaj revendicări de acelaşi fel care, în definitiv, erau întâmpinate cu destul de multă bunăvoinţă din partea administraţiei locale, aceasta văzând în ele şansa eliberării de sub controlul Moscovei.

Şi la centru au fost operate schimbări politice de anvergură. La a XIX-a conferinţă a partidului din mai-iunie 1988 a fost iniţiată reforma Constituţiei URSS, care îşi propunea să transfere o parte din atribuţii în mâinile nou-înfiinţatelor parlamente republicane, denumite Consilii ale deputaţilor populari. În martie 1989 au avut loc alegeri pentru Primul Congres al Deputaţilor Populari. Potrivit principiilor sale, el urma să fie un fel de parlament, într-o anumită măsură independent de Comitetul Central al PCUS. La întocmirea listelor de candidaţi au fost eliminate persoanele care făcuseră parte din echipa precedentă, fiind introduşi mulţi oameni din echipa lui Gorbaciov. Acesta a fost ales de Congres ca preşedinte al Sovietului Suprem al URSS. Boris Elţîn a ajuns deputat de Moscova şi a sprijinit iniţial perestroika, dar mai târziu a trecut în opoziţie faţă de Gorbaciov, cerând reforme mai profunde. Elţîn şi-a găsit aliaţi în aparatele de partid şi de stat ale republicilor unionale – care la rândul lor vedeau în el politicianul capabil să slăbească puterea centrală în folosul periferiei.

În martie 1990, Congresul Deputaţilor Populari l-a numit pe Mihail Gorbaciov preşedinte al URSS. Crearea acestui post era una dintre reformele constituţionale. În luna mai a aceluiaşi an, Elţîn a devenit preşedinte al Consiliului Suprem al Republicii Unionale Ruse, ceea ce a provocat acutizarea conflictului său cu Gorbaciov.

În 1989 Uniunea Sovietică era, aşadar, pentru regimurile comuniste din Europa Centrală şi de Est nu doar promotorul politic al unor schimbări profunde, ci şi un model de urmat. La începutul aceluiaşi an, din perspectiva Kremlinului putea încă să existe impresia că perestroika va duce la întărirea comunismului mondial, şi nu la prăbuşirea sa – lucru care, la sfârşitul anului, a devenit însă o certitudine. Cât timp mai deţineau încă rolul conducător şi nu erau total absorbite de luptele interne, autorităţile sovietice au lansat perestroika sistemului în ţările-satelit, străduindu-se să motiveze în acest sens şefii locali, ca şi întregul lor aparat de partid şi de stat. Să revenim însă la anul 1985, când a început tot acest proces.

Creat de Stalin şi continuat de succesorii lui, sistemul de guvernare din ţările Europei Centrale şi de Est fusese extrem de centralizat. Implementarea succesivă a diferitelor idei avea deja o tradiţie destul de lungă. Introducerea comunismului în fiecare ţară se efectuase cam după aceeaşi schemă. După moartea lui Stalin când, exclusiv din cauza dezmembrării structurilor puterii de la Kremlin, la Moscova a început guvernarea „colectivă”, în toate ţările blocului comunist a fost impusă copierea modelului sovietic. Însă în niciuna dintre ele, poate cu excepţia Bulgariei unde exista rivalitatea dintre Cervenkov şi Jivkov, acest nou model nu avea sens. Autorităţile locale erau obişnuite ca de la centru să vină anumite directive cărora trebuiau să li se conformeze sau măcar să dea această impresie. Cu timpul, URSS le-a lăsat sateliţilor săi o autonomie tot mai mare, desigur, nu fără anumite limite şi cu excepţia domeniilor de importanţă fundamentală pentru imperiu. Aparatele de partid ale diferitelor ţări deveniseră din ce în ce mai puţin apte de schimbare şi, de aceea, ele au folosit noua autonomie venită pe neaşteptate inclusiv pentru întârzierea aplicării noilor idei de la Moscova. Sistemele est-europene, aproape identice în perioada stalinistă, apucaseră să evolueze în direcţii diferite, deşi elementul fundamental, format din absenţa aproape totală a proprietăţii private şi atotputernicia partidului unic sprijinit de serviciile speciale, se păstrase peste tot.

Ca nou conducător al Uniunii Sovietice, Mihail Gorbaciov n-a fost primit cu prea mult entuziasm de omologii săi din ţările Europei Centrale şi de Est. În primul rând, fiecare dintre aceştia se temea de schimbări care ar fi putut duce la pierderea puterii şi înlocuirea cu oameni noi (şi, după cum s-a dovedit mai târziu, aceste temeri erau foarte întemeiate). Ei nu aveau o imagine de ansamblu asupra situaţiei economice a sistemului şi nu era convinşi că schimbări atât de profunde ca acelea care se profilau în cursul anului 1985 sunt cu adevărat necesare. În plus, un element care de obicei nu este apreciat la justa sa valoare în analize era vârsta lui Gorbaciov – el era mult mai tânăr decât toţi conducătorii statelor-satelit. Gorbaciov, născut în anul 1931, era cu o generaţie mai tânăr decât Todor Jivkov (n. 1911), Erich Honecker (n. 1912), János Kádár (n. 1912), Gustáv Husák (n. 1913) şi Nicolae Ceauşescu (n. 1918) şi chiar cu opt ani mai tânăr decât Wojciech Jaruzelski (n. 1923). Al Doilea Război Mondial şi sovietizarea care a urmat după aceea, pentru toţi cei enumeraţi mai sus, au constituit evenimente esenţiale în „formarea” lor ca politicieni, pe când Gorbaciov nu era în perioada respectivă decât un copil.

Tocmai de aceea, conducătorii ţărilor-satelit vedeau în general în perestroika o posibilă ameninţare nu numai pentru propria lor poziţie, ci şi pentru sistem în întregul lui. Şi după cum, în mod paradoxal, s-a dovedit, ei vedeau mai realist întreaga situaţie, de vreme ce acţiunile lui Gorbaciov au condus în cele din urmă la destrămarea sistemului. Nu este clar în ce moment şi-au dat seama că perestroika va duce la căderea comunismului, dar cei mai conservatori au simţit instinctiv care va fi deznodământul ei. Această idee era împărtăşită într-o bună măsură şi de membrii aparatelor de partid din ţările comuniste¹⁷. Din această cauză, încă de la bun început, Gorbaciov s-a lovit de un zid de neîncredere, care mai târziu a devenit şi mai ostil. Interesant este însă faptul că în toate limbile ţărilor din Europa Centrală şi de Est cele mai importante două concepte ale noii linii politice, perestroika şi glasnost, erau utilizate în limba rusă sau într-o formă foarte apropiată (în maghiară „peresztrojka” şi „glasznoszty”); rar se vorbea despre „reconstrucţie”, „restructurare” sau „transparenţă”. O excepţie totuşi era Bulgaria, unde Jivkov a lansat termenul „reorganizare” (преүсmроǔсmво), în principal cu scopul de a întârzia reformele, dând impresia că le aplică. Ceea ce înseamnă că, în toate ţările, perestroika era considerată, pe bună dreptate de altfel, drept ceva exterior, ceva care n-a fost asimilat.

Singura ţară unde atât conducerea, cât şi eşaloanele inferioare ale administraţiei sprijineau perestroika în loc să-i opună rezistenţă era Polonia. Încă de la începutul anilor ’80, aici s-a profilat apariţia unei crize din care nu se vedea nicio ieşire. Instituirea legii marţiale şi apoi renunţarea la această măsură au adus anumite avantaje politice imediate (slăbirea opoziţiei şi intimidarea încercărilor populaţiei de a se împotrivi autorităţilor), dar n-au dus la revirimentul economic pe care se conta de fapt. În cursul anilor ’80, comunismul era complet epuizat, lipsit de orice idei în Polonia, ceea ce a provocat demoralizarea partidului de guvernământ. Astfel încât perestroika a fost considerată o reacţie absolut naturală a conducerii sovietice faţă de criză, care în Polonia era mult mai vizibilă decât în celelalte ţări. Iar acest lucru a determinat o înţelegere mai profundă a concepţiei lui Gorbaciov.

În celelalte ţări situaţia era cu totul diferită. Cel mai aproape de poziţia Poloniei se situa Ungaria, unde, cu toate că nu voia, evident, să piardă puterea şi s-a luptat până în ultima clipă s-o păstreze, Kádár susţinea şi el perestroika, văzând probabil în ea o şansă de a aplica noi reforme economice, poate ceva în genul „noului mecanism economic”. Ar urma apoi Jivkov, care, pe fondul admiraţiei oficiale faţă de Uniunea Sovietică, se simţea de obicei obligat să-şi arate entuziasmul faţă de orice nou curent emanând dinspre Moscova. În cazul lui Jivkov, sprijinul verbal nu însemna însă şi sprijin real – conducătorul bulgar se străduia să dea impresia că face reforme, dar le întârzia sau le direcţiona în aşa fel încât să-i pice lui bine, ceea ce le denatura sensul. Şi mai rău au fost primiţi noul secretar sovietic şi perestroika lui în Cehoslovacia şi RDG, unde concepţiile lui nu erau înţelese, fiind considerate în general periculoase pentru sistemul comunist. Chiar la sfârşit se situa România cu conducătorul ei megaloman, Nicolae Ceauşescu, care întotdeauna privea cu neîncredere spre URSS. În urma celor două decenii de exercitare a puterii, el era considerat l’enfant terrible al blocului sovietic, ceea ce-i permitea să i se împotrivească lui Gorbaciov şi perestroikăi sale în mod făţiş, chiar dacă o făcea, desigur, între anumite limite.

„Bate vânt de primăvară dinspre Răsărit, bate vânt de primăvară înspre mai bine”, cânta Andrzej Rosiewicz într-o melodie care în Polonia devenise aproape un imn al susţinătorilor noilor idei sovietice. Într-adevăr, Moscova a fost factorul determinant al evenimentelor care au dus la căderea comunismului. Kremlinul a fost cel care a accelerat schimbările, străduindu-se în acelaşi timp să-şi menţină controlul asupra lor. Conducerea sovietică a promovat reformele în mai multe feluri. În primul rând prin intermediul întâlnirilor oficiale ale noului secretar general al PCUS şi ale colaboratorilor săi cei mai apropiaţi cu conducătorii ţărilor-satelit. Acest tip de convorbiri includea un cerc de persoane mai larg decât de obicei, lucru care a ieşit foarte clar în evidenţă în cursul vizitelor lui Gorbaciov în fiecare stat în parte. De-a lungul discuţiilor, sovieticii îi îndemnau pe vasalii lor est-europeni să aplice cât mai rapid perestroika, căutând în echipele locale personalităţi pe care s-ar fi putut baza (Rosiewicz cânta că „poate ar trebui în sfârşit aerisit cabinetul figurilor de ceară” [figur woskowych]; într-o altă versiune – „al figurilor militare” [figur wojskowych]). Ultima dovadă – înfricoşătoare, pentru unii conducători ai statelor-satelit – a caracterului inevitabil al schimbării a fost renunţarea totală la „doctrina Brejnev”¹⁸, proces al cărui semnal de începere a fost dat încă din 1988, dar care a fost recunoscut formal şi oficial pe 6 iulie 1989, în timpul forumului Consiliului Europei de la Strasbourg¹⁹.

O altă metodă de a influenţa situaţia din ţările blocului comunist era propaganda. Sovieticii au făcut multe eforturi pentru lansarea ideii de perestroikă şi glasnost. În acest scop au utilizat atât propriile lor mijloace, ca mass-media sau instituţiile culturale, cât şi corespondentele lor locale – cel puţin acolo unde acestea nu erau blocate de autorităţi (aşa cum s-a întâmplat, spre exemplu, în România). Acolo unde televiziunea sovietică se bucura de popularitate (în primul rând în Bulgaria), ea a devenit unul dintre principalele canale de difuzare a noilor concepţii. În ţările Europei Centrale şi de Est a crescut şi numărul de cititori ai presei sovietice, mai ales ai celei care promova „dezgheţul”. Şi, întrucât în majoritatea ţărilor din lagărul sovietic erau în continuare predominante metodele cenzurii de tip Brejnev, s-a ajuns la situaţia paradoxală ca periferia sistemului să fie mai puţin liberală decât centrul. Foarte clar se putea vedea acest lucru comparând situaţia din România cu cea din Republica unională Moldovenească²⁰. În timp ce Ceauşescu se ocupa în continuare de cultul propriei sale persoane, în Moldova vecină au început să apară discuţii politice destul de animate. De asemenea, sovieticii îi promovau în mod intenţionat pe disidenţii din fiecare ţară prin intermediul mass-media – ca exemplu putem da aici numele lui Mircea Dinescu, cunoscut disident român, care a fost difuzat în cadrul secţiei în limba română a postului de radio sovietic. Un alt exemplu din aceeaşi ţară, deşi oarecum indirect, ar fi László Tőkés, a cărui activitate de opozant a fost larg promovată de televiziunea maghiară (cu alte cuvinte a unei ţări mult mai avansate în aplicarea perestroikăi decât România).

În afară de mass-media din Uniunea Sovietică, în răspândirea perestroikăi un rol important l-au jucat şi mijloacele occidentale de informare în masă, care de altfel erau mult mai credibile pentru locuitorii ţărilor din Europa Centrală şi de Est decât cele din propriile lor ţări. Imediat după ce s-a constatat că noul conducător de la Kremlin este cu adevărat un reformator, mass-media occidentale sau cel puţin o parte dintre ele au început să-i acorde foarte multă atenţie şi să-l trateze cu o nedisimulată simpatie, văzând în el o şansă de a ieşi din impasul Războiului Rece.

Cu el s-au solidarizat şi unii politicieni vestici, chiar şi dintre aceia pe care ar fi fost foarte greu a priori să-i suspectezi de simpatie faţă de URSS. Punctul culminant al acestei tendinţe a fost atins odată cu decernarea Premiului Nobel pentru Pace lui Mihail Gorbaciov în anul 1990, adică chiar după masacrul de la Tbilisi²¹. Politica Kremlinului făcea posibil un acces mai liber al jurnaliştilor occidentali în ţările Europei Centrale şi de Est şi, în consecinţă, creşterea interesului general faţă de această regiune a lumii. Nu toate informaţiile şi comentariile erau redactate în acelaşi spirit optimist-pozitiv, dar acest lucru nici nu avea prea multă importanţă – simpla informare a cetăţenilor despre situaţia din ţările comuniste acţiona în sensul schimbărilor ce erau pe punctul de a se produce în această regiune, întrucât în toate ţările situaţia socială şi economică era precară.

Activiştii comunişti din Europa Răsăriteană, ca şi disidenţii de altfel (şi, într-o mult mai mică măsură, opozanţii care nu aveau nicio legătură cu partidul comunist), vedeau în Moscova un factor foarte important şi adeseori ei se străduiau să obţină sprijinul Kremlinului înainte şi, mai ales, după preluarea puterii. La nivel ideologic, perestroika a reînviat speranţele (aparent moarte) într-o anumită versiune a „socialismului cu faţă umană”, în schimb la nivel de cadre ea era pentru mulţi pur şi simplu o şansă de a face carieră. Când însă Uniunea Sovietică a început să se clatine din temelii, toată această categorie a început să-şi limiteze relaţiile cu autorităţile de la Kremlin, iar după dezmembrarea URSS, în majoritatea ţărilor (deşi nu în toate) foştii activişti comunişti s-au reorientat spre opţiunea prooccidentală, de cele mai multe ori uitând de vechile relaţii.

Autorităţile sovietice erau foarte atente la felul cum evoluau evenimentele în regiune. În februarie 1989, în cadrul Institutului de Economie a Sistemului Socialist de pe lângă Academia de Ştiinţe a URSS a fost elaborată Monografia referitoare la situaţia internă din ţările socialiste europene, în care erau analizate destul de exact diferite scenarii. Documente asemănătoare au fost întocmite şi în cadrul Secţiei Internaţionale a PCUS, respectiv al ministerului sovietic al Afacerilor Externe²². De unde rezultă că Moscova făcea în continuare presiuni pentru liberalizare şi promovarea schimbării în ţările respective, considerând că acest lucru este avantajos din punctul ei de vedere. Fără îndoială că au fost elaborate şi alte documente de acest gen, dar deocamdată acestea sunt încă inaccesibile.

În toamna anului 1989, pentru aproape toţi devenise clar că perestroika va duce la căderea sistemului, cel puţin în ţările din această regiune. Ce avea să se întâmple pe urmă puţini ştiau, dar sigur era faptul că partidul comunist şi celelalte organe ale puterii nu vor supravieţui în formele lor de până atunci. Cadrele de partid mai lucide şi mai active ale statelor comuniste ajunseseră la concluzia că trebuie să-şi schimbe cât mai repede modul de acţiune şi sloganurile promovate dacă vor să nu ajungă la coşul de gunoi al istoriei. Cei care n-au înţeles acest lucru au rămas complet indiferenţi la schimbări sau au încercat chiar să li se opună – şi au fost înlăturaţi.

În august 1980, semnând acordul cu autorităţile, reprezentanţii „Solidarităţii” din Polonia au sfărâmat una din pietrele cele mai importante de la temelia sistemului comunist mondial. Alta, nu mai puţin importantă, a smuls-o Gorbaciov, încercând să reformeze în profunzime un sistem care prin natura lui nu era reformabil. Iar altele au fost scoase tot de polonezi în iunie şi septembrie 1989. Cel puţin câteva grinzi portante ale construcţiei au fost eliminate de permanentele probleme economice care au ros imperiul sovietic (din interior sau din exterior). O contribuţie la zguduirea din temelii a edificiului şi-au adus de asemenea Ioan Paul al II-lea şi Ronald Reagan. Nu putem uita însă nici de miile de eroi anonimi, care s-au străduit în diferite feluri să contribuie la dărâmarea sistemului comunist.

1. Jan Kofman, Wojciech Roszkowski, Transformacja i postkomunizm (Transformarea şi postcomunismul), Varşovia, 1999, p. 15.

2. Vezi János Kornai, Niedobór w gospodarce (Deficitul în economie), trad. Urszula Grzelońska, Zofia Wiankowska, Varşovia, 1985, pp. 362-399.

3. Jan Kofman, Wojciech Roszkowski, Transformacja… (Transformarea…), pp. 13-15.

4. Ibidem, p. 25.

5. Ibidem, p. 24.

6. Jósef Biskup, Marian Guzek, „Handel Rosji z krajami CEFTA” (Comerţul Rusiei cu ţările CEFTA), în Paweł Bożyk (ed.), Rola CEFTA w integrującej się Europie (Rolul CEFTA în integrarea europeană), Varşovia, 1999, pp. 169-172.

7. Wojciech Roszkowski, Półwiecze. Historia polityczna świata po 1945 roku (O jumătate de veac. Istoria politică a lumii după anul 1945), Varşovia, 1997, pp. 329-330.

8. Jan Kofman, Wojciech Roszkowski, Transformacja… (Transformarea…), pp. 28-29.

9. Stanisław Parzymies, Stosunki międzynarodowe w Europie 1945-2004 (Relaţiile internaţionale în Europa 1945-2004), Varşovia, 2004, pp. 151-152.

10. Wojciech Roszkowski, Półwiecze… (O jumătate de veac…), pp. 299-301.

11. Ibidem, p. 316.

12. Martin Malia, Sowiecka tragedia. Historia komunistycznego imperium rosyjskiego 1917-1991 (Tragedia sovietică. Istoria imperiului rus comunist 1917-1991), trad. Magdalena Hułas, Elżbieta Wyzner, Varşovia, 1998, p. 450.

13. Vladimir Tismăneanu, Bogdan C. Iacob, The End and the Beginning. The Revolutions of 1989 and the Resurgence of History, Budapesta – New York, 2012, p. 176.

14. Interesant e faptul că majoritatea monografiilor istorice subliniază valoarea literară redusă a acestei cărţi.

15. Włodzimierz Marciniak, Rozgrabione imperium. Upadek Związku Radzieckiego i powstanie Federacji Rosyjskiej (Imperiul jefuit. Prăbuşirea Uniunii Sovietice şi apariţia Federaţiei Ruse), Cracovia, 2001, p. 128.

16. Wojciech Materski, Gruzja (Georgia), Varşovia, 2000, p. 226.

17. Cu titlu de exemplu, în România, printre ofiţerii serviciilor speciale de rang superior era răspândită opinia că de fapt Gorbaciov este agent occidental. Vezi Adam Burakowski, Dictatura lui Nicolae Ceauşescu 1965-1989. Geniul Carpaţilor, Iaşi, 2011, p. 317.

18. „Doctrina Brejnev” a fost formulată în 1968 pentru a motiva invadarea Cehoslovaciei de către ţările membre ale Tratatului de la Varşovia. Ea proclama că în cazul apariţiei unei ameninţări la adresa cuceririlor socialismului în oricare dintre ţările blocului, celelalte au dreptul să organizeze o intervenţie armată care nu va fi considerată drept o agresiune, ci o măsură de autoapărare faţă de amestecul unei ideologii ostile.

19. Wojciech Roszkowski, Półwiecze… (O jumătate de veac…), pp. 391-392.

20. În RSS Moldovenească, în afară de limba rusă mai era folosită şi limba română, dar scrisă cu litere chirilice. Trecerea la alfabetul latin a fost una din revendicările Frontului Popular din Moldova (spre deosebire de alte organizaţii de acelaşi tip apărute în republicile unionale, Frontul Popular din Moldova era „popular”, şi nu „naţional”).

21. Unii comentatori au creat chiar termenul „gorbism” pentru a defini interesul nemaiîntâlnit în mass-media pentru persoana secretarului general al PCUS.

22. Aceste documente au fost publicate în Polonia. Vezi Antoni Dudek, Andrzej Friszke (ed.), Polska 1986-1989: koniec systemu. Materiały międzynarodowej konferencji, Miedzeszyn 21-23 października 1999 (Polonia 1986-1989: sfârşitul sistemului. Materialele unei conferinţe internaţionale, Miedzeszyn 21-23 octombrie 1999), vol. 3: Dokumenty (Documente), Varşovia, 2002, pp. 215-252.