Johann Wolfgang von Goethe, Die Wahlverwandtschaften

© 2013 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-3972-4

ISBN PDF: 978-973-46-3973-1

ISBN print: 978-973-46-3795-9

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: © VISUAL Press Agency/Northfoto

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

JOHANN WOLFGANG VON GOETHE s-a născut în 1749 la Frankfurt, mezin al unei familii în care tatăl, Johann Caspar Goethe, este jurist pasionat de istorie naturală şi de tablouri, iar mama, Catharina Elisabeth Textor, provine din nobilimea de robă. Îşi începe educaţia umanistă cu studii de greacă veche, latină, franceză şi ebraică, pe care o completează cu sporturi din acele vremuri, dans, echitaţie şi scrimă. Cel care va deveni unul dintre cele mai cunoscute spirite universale se apropie de literatură încă din copilărie, graţie bibliotecii tatălui său, însă alege să facă studii de drept. Cu toate acestea, o potenţială carieră de avocat este lăsată deoparte. A scris proză (Suferinţele tânărului Werther, 1774; Anii de ucenicie ai lui Wilhelm Meister, 1796; Afinităţile elective, 1809; autobiografia Poezie şi adevăr, 1811-1833), dramaturgie (Ifigenia în Taurida, 1787; Nausicaa, 1787; Torquato Tasso, 1790; Faust I, 1797-1808; Faust II, 1832) şi poezie (Elegii romane, 1788-1790; Hermann şi Dorothea, 1798; Divanul occidental-oriental, 1819). Pasionat de teoria artelor şi de ştiinţe, îndeosebi de optică, geologie şi botanică, autor al unei corespondenţe bogate, Wolfgang Goethe reuneşte în opera sa trăsături ale mişcării Sturm und Drang (pe al cărei teoretician, J.G. Herder, îl întâlneşte în perioada studiilor de la Strasbourg) şi ale clasicismului de la Weimar. Moare în 1932 la Weimar, la aproape o lună după ce încheie Faust II.

Partea întâi

Capitolul I

Eduard – aşa îl vom numi pe un bogat baron în floarea vârstei – Eduard petrecuse în pepiniera sa ceasul cel mai frumos al unei după-amiezi de aprilie, altoind mlădiţe proaspăt primite pe trunchiul unor pomi tineri. Tocmai îşi terminase treaba; îşi aşeza sculele în tocul lor şi contempla cu mulţumire rezultatul muncii, când grădinarul se apropie şi se delectă observând sârguinţa şi interesul arătat de stăpânul său.

— N-ai văzut-o pe soţia mea? întrebă Eduard, dând să plece mai departe.

— E dincolo, la noile lucrări, răspunse grădinarul. Coliba de muşchi care a pus să fie clădită lângă peretele de stâncă din faţa castelului e gata astăzi. Totul a ieşit foarte frumos şi va plăcea negreşit înălţimii voastre. Ai de acolo o vedere minunată: dedesubt satul, puţin mai în dreapta biserica, a cărei turlă aproape c-o depăşeşti cu privirea; de cealaltă parte, castelul şi grădinile.

— Prea bine, zise Eduard, i-am putut vedea pe oameni lucrând la câţiva paşi de aici.

— Apoi, urmă grădinarul, în dreapta se deschide valea şi ajungi cu ochii, peste bogatele pajişti presărate cu copaci, până în depărtările senine. Cărarea ce urcă pe stânci e foarte frumos croită. Doamna noastră se pricepe; oamenii lucrează cu plăcere sub îndrumarea ei.

— Du-te după ea, făcu Eduard, şi roag-o să mă aştepte. Spune-i că doresc să văd noua creaţie şi să mă bucur de privelişte.

Grădinarul se depărtă în grabă, iar Eduard îl urmă curând.

Coborî terasele, cercetă în tăcere serele şi răsadniţele, până ce ajunse la marginea apei, iar apoi, peste un podeţ, în locul unde cărarea spre noile amenajări se împărţea în două. O lăsă pe cea dintâi care, trecând prin cimitir, ducea destul de drept spre peretele de stâncă şi apucă pe cealaltă, care urca şerpuind lin, puţin mai departe, în stânga, printre tufe mititele; acolo unde amândouă drumurile se întâlneau, el poposi pentru o clipă pe o bancă bine aşezată, ca apoi să pornească la urcuşul propriu-zis, urmând cărarea îngustă, când mai mult, când mai puţin povârnită, străbătând scări şi terase până se văzu la coliba de muşchi.

La intrare, Charlotte îl întâmpină pe soţul ei, punându-l să se aşeze în aşa fel încât să poată îmbrăţişa, dintr-o privire, prin uşă şi prin fereastră, ca într-un cadru, diferitele privelişti pe care le oferea peisajul. Eduard le contemplă cu plăcere, exprimându-şi nădejdea că primăvara va înviora totul în chip şi mai îmbelşugat.

— Un singur lucru aş vrea să observ, adăugă el, coliba mi se pare cam îngustă.

— Pentru noi doi e totuşi destul de spaţioasă, răspunse Charlotte.

— Vezi bine, spuse Eduard, poate că mai e loc şi pentru un al treilea.

— De ce nu? replică Charlotte, şi chiar pentru un al patrulea. Pentru o societate mai mare, vom avea grijă să pregătim alte locuri.

— Cum suntem singuri aici şi netulburaţi de nimeni, spuse Eduard, şi ne găsim amândoi într-o dispoziţie liniştită şi senină, trebuie să-ţi mărturisesc că încă de câtăva vreme mă frământă un gând pe care trebuie şi doresc să ţi-l împărtăşesc, fără a găsi prilejul s-o fac.

— Am observat ceva, răspunse Charlotte.

— Şi trebuie să recunosc, urmă Eduard, că de nu m-ar zori trecerea de mâine dimineaţă a poştaşului, de n-am fi siliţi să luăm o hotărâre chiar astăzi, aş tăcea poate mai multă vreme.

— Despre ce este vorba? întrebă Charlotte, întâmpinându-i cu amabilitate dorinţa.

— Despre prietenul nostru, căpitanul, răspunse Eduard. Cunoşti trista situaţie în care se găseşte, ca atâţia alţii, fără să aibă vreo vină. Ce dureros trebuie să fie pentru un om cu cunoştinţele, talentele şi capacităţile lui să se vadă lipsit de lucru şi… nu vreau să mai ascund ceea ce doresc pentru el; aş ţine să-l luăm pentru câtăva vreme la noi.

— Iată un lucru care cere să fie bine chibzuit şi privit din mai multe puncte de vedere, spuse Charlotte.

— Sunt gata să-ţi împărtăşesc părerile mele, îi replică Eduard. Ultima lui scrisoare e pătrunsă de expresia ascunsă a celei mai adânci descurajări; nu că ar duce lipsă de ceva: căci ştie să se restrângă şi am avut grijă de cele trebuitoare; nu e nici stingheritor pentru el să primească ceva de la mine, căci toată viaţa noastră neam îndatorat atât de mult unul faţă de altul, încât nu putem calcula care din noi e creditorul sau debitorul; adevăratul lui chin e că nu are o ocupaţie. Singura lui plăcere, ba chiar pasiune, este să-şi folosească zi de zi şi ceas cu ceas, spre binele altora, numeroasele însuşiri. Şi cum să stea cu mâinile în sân sau să studieze mai departe, să dobândească noi îndemânări, când nu le poate folosi nici pe cele pe care le posedă pe deplin? Pe scurt, draga mea, e o situaţie penibilă, al cărei chin îl simte îndoit şi întreit în singurătatea lui.

— Credeam totuşi, spuse Charlotte, că a primit propuneri din diferite locuri. Am scris eu însămi în interesul lui multor prieteni şi prietene, toţi oameni de inimă, şi, pe cât ştiu, lucrul n-a rămas fără efect.

— E adevărat, replică Eduard; dar tocmai aceste ocazii, aceste propuneri îi pricinuiesc noi griji, o nouă nelinişte. Nici una dintre aceste situaţii nu-i este pe plac. Nu i se cere să lucreze, ci să-şi jertfească timpul, părerile, felul de a fi – şi asta îi e cu neputinţă. Cu cât reflectez mai mult asupra acestor lucruri, cu cât le simt mai limpede, cu atât devine mai vie dorinţa mea de a-l vedea aici.

— E prea frumos şi amabil din partea ta să chibzuieşti cu atâta simpatie asupra situaţiei prietenului tău, spuse Charlotte; îngăduie-mi totuşi să te invit să te gândeşti şi la tine, şi la noi.

— M-am gândit, răspunse Eduard. Nu putem să ne aşteptăm decât la avantaje şi la plăcere de pe urma prezenţei lui. Nici nu vreau să pomenesc de cheltuială, care va fi în orice caz neînsemnată pentru mine dacă el se va muta la noi; mai ales când mă gândesc la faptul că prezenţa lui nu ne va stingheri câtuşi de puţin. Va putea locui în aripa dreaptă a castelului, şi tot restul se va aranja. Ce mare serviciu îi vom face prin aceasta şi câtă plăcere, ba chiar cât folos va rezulta pentru noi din compania lui! Doream de mult o măsurătoare a moşiei şi a împrejurimilor; se va îngriji de ea şi o va conduce. Ştiu că intenţia ta este să administrăm pe viitor singuri moşiile, de îndată ce termenul arendaşilor actuali va fi expirat. Ce delicată e o treabă ca asta! Câte cunoştinţe vom putea dobândi cu ajutorul lui! Simt prea bine că duc lipsă de un om de acest soi. Sătenii au cunoştinţele trebuitoare, dar spusele lor sunt confuze şi lipsite de onestitate. Cei cu studii de la oraşe şi din academii sunt desigur mai clari şi mai ordonaţi în judecată, le lipseşte însă cunoştinţa nemijlocită a lucrurilor. De la prietenul meu pot aştepta şi una şi alta; apoi vor mai rezulta zeci de alte consecinţe pe care mi le pot închipui cu plăcere, care te privesc şi pe tine şi de pe urma cărora prevăd mult bine. Îţi mulţumesc că m-ai ascultat atât de amabil; vorbeşte acum şi tu foarte deschis şi amănunţit şi spune-mi tot ce ai de spus; n-am să te întrerup.

— Prea bine, spuse Charlotte, voi începe, aşadar, îndată cu o observaţie generală. Bărbaţii se gândesc mai mult la cazul particular, la prezent, şi aceasta pe bună dreptate, fiindcă ei sunt chemaţi să săvârşească, să acţioneze; femeile, dimpotrivă, cugetă mai mult asupra înlănţuirii dintre lucruri în viaţă, şi aceasta cu tot atâta dreptate, fiindcă soarta lor, soarta familiilor lor este legată de această înlănţuire şi fiindcă tocmai această coerenţă le este cerută. Să aruncăm, de aceea, o privire asupra vieţii noastre prezente, asupra celei trecute, şi vei recunoaşte că invitarea la noi a căpitanului nu s-ar potrivi întru totul cu principiile, planurile, aranjamentele noastre. Cu câtă plăcere mă gândesc la începuturile legăturii dintre noi! Tineri, ne iubeam amândoi cu multă căldură; am fost despărţiţi: tu de mine, pentru că tatăl tău, din pofta veşnic nepotolită de avere, te-a însurat cu o femeie bogată, destul de vârstnică; eu de tine, pentru că am fost silită să-mi acord mâna, fără perspective deosebite, unui bărbat cu stare, pe care nu-l iubeam, dar îl respectam. Am devenit iarăşi liberi; tu mai întâi, bătrânica ta lăsându-te stăpân pe o mare avere; eu mai târziu, tocmai în vremea când te-ai înapoiat din călătoriile tale. Astfel ne-am regăsit! Ne-am bucurat de aducerea aminte, am ţinut la ea, puteam să trăim împreună netulburaţi. Ai stăruit să ne căsătorim; n-am consimţit numaidecât: căci, numărând amândoi cam aceiaşi ani, eu, ca femeie, am îmbătrânit desigur mai mult decât tine care eşti bărbat. Până la urmă n-am vrut să-ţi refuz ceea ce păreai să consideri drept unica ta fericire. Voiai să te recreezi lângă mine, după toate frământările pe care le cunoscuseşi la curte, în armată, în călătorii, să-ţi vii în fire, să guşti viaţa; dar numai şi numai cu mine. Singura mea fiică am dat-o la pension, unde primeşte cu siguranţă o educaţie mai complexă decât s-ar fi putut dacă rămânea la ţară. Şi nu numai pe ea am dus-o acolo, ci şi pe Ottilie, iubita mea nepoată, care, îndrumată de mine, s-ar fi format poate mai bine aici, ca ajutor al meu la conducerea casei. Toate acestea au fost făcute cu învoirea ta, numai ca să trăim pentru noi, numai ca să ne putem bucura netulburaţi de fericirea râvnită cu atâta ardoare încă de timpuriu şi dobândită, în sfârşit, atât de târziu. De aici a început şederea noastră la ţară. Eu am luat asupra mea rosturile din interior, tu pe cele de afară şi tot ce priveşte ansamblul. Sunt hotărâtă să vin întru totul în întâmpinarea dorinţelor tale, să trăiesc numai pentru tine; să încercăm astfel, cel puţin câtăva vreme, să vedem în ce măsură reuşim să ne mulţumim unul cu celălalt.

— Întrucât legătura între lucruri, după cum ai spus, este, de fapt, elementul vostru, al femeilor, ar trebui, fireşte, fie să nu vă auzim vorbind întruna, fie să ne hotărâm să vă dăm dreptate, răspunse Eduard, şi îţi voi şi da dreptate până-n ziua de azi. Aranjamentele făcute până acum în vederea traiului nostru sunt bune; să nu clădim însă mai departe pe ele şi să nu se dezvolte din ele nimic mai mult? Oare ceea ce creez eu în grădină şi tu în parc să nu rămână făcut decât pentru pustnici?

— Foarte bine! replică Charlotte, foarte bine! Numai să nu introducem, stingheritor, ceva străin. Dă-ţi seama că proiectele noastre, şi în ceea ce priveşte distracţia, se refereau întru câtva numai la convieţuirea noastră în doi. Voiai mai întâi să-mi împărtăşeşti într-o succesiune ordonată jurnalele tale de călătorie, să rânduieşti cu acest prilej multe din hârtiile care ţin de ele şi să alcătuieşti, cu participarea mea, cu ajutorul meu, din aceste caiete şi file nepreţuite, dar încurcate, un întreg plăcut pentru noi şi pentru alţii. Ţi-am făgăduit că te voi ajuta la transcriere şi ne gândeam că va fi atât de comod, de frumos, de plăcut, de intim să străbatem în amintire lumea pe care nu ne-a fost dat s-o vedem împreună. Făcusem chiar începutul. Apoi, ai reluat flautul, mă acompaniezi când eu cânt la clavecin, şi nu ducem lipsă de vizite din vecinătate sau în vecinătate. Eu, cel puţin, mi-am combinat din toate acestea prima vară cu adevărat fericită pe care m-am gândit vreodată s-o gust în viaţa mea

— Orice aş face, răspunse Eduard frecându-se pe frunte, când ascult tot ce-mi repeţi cu atâta dragoste şi înţelegere, nu pot izgoni gândul că prin prezenţa căpitanului nimic n-ar fi tulburat, ci mai degrabă totul ar fi grăbit şi reînsufleţit. Şi el a luat parte la unele din peregrinările mele; şi el şi-a făcut multe însemnări, şi adesea în sens diferit; le-am putea folosi împreună şi abia atunci ar ieşi din ele un tot destul de atrăgător.

— Dă-mi voie să-ţi mărturisesc sincer, ripostă Charlotte cu oarecare nerăbdare, că sentimentul meu contrazice acest proiect, că o presimţire tainică nu-mi vesteşte nimic bun.

— În felul acesta, spuse Eduard, voi femeile aţi fi probabil de neînvins: mai întâi înţelegătoare, încât să nu vă putem contrazice, drăgăstoase, încât să ne lăsăm cu plăcere în voia voastră, sensibile, încât să nu vă putem face să suferiţi; pline de presimţiri, încât să ne speriem.

— Nu sunt superstiţioasă, răspunse Charlotte, şi n-aş pune preţ pe aceste presentimente sumbre, dacă ele n-ar fi decât atât; ele sunt însă, în cea mai mare parte, amintiri inconştiente ale întâmplărilor fericite şi nefericite pe care le-am trăit de pe urma unor acţiuni ale noastre sau ale altora. Nimic nu e mai plin de riscuri în orice situaţie decât intervenţia unui al treilea. Am văzut prieteni, fraţi, îndrăgostiţi, soţi ale căror relaţii au fost cu totul schimbate, a căror situaţie a fost complet răsturnată prin venirea, întâmplătoare sau voită, a unei noi persoane.

— Asta, replică Eduard, se poate întâmpla prea bine la oameni care îşi duc viaţa cu ochii închişi, nu la unii care, luminaţi prin experienţă, sunt mai conştienţi de sine.

— Conştiinţa, preaiubitul meu, răspunse Charlotte, nu este o armă suficientă, ba adesea una primejdioasă pentru acela care o are şi din toate acestea reiese cel puţin că nu trebuie cu nici un preţ să ne pripim. Mai acordă-mi câteva zile; nu hotărî!

— Aşa cum stau lucrurile, replică Eduard, ne vom pripi oricum, chiar şi peste câteva zile. Am invocat, pe rând, fiecare, motivele ce pledează pentru şi contra; în joc e hotărârea, pe aceasta ar fi desigur cel mai bun lucru s-o încredinţăm sorţilor.

— Ştiu, ripostă Charlotte, că în cazuri îndoielnice îţi place să pariezi sau să dai cu zarurile; într-o treabă atât de serioasă însă, aş privi acest lucru ca pe o nelegiuire.

— Atunci ce să-i scriu căpitanului? exclamă Eduard, căci trebuie să mă apuc îndată de aceasta.

— O scrisoare calmă, chibzuită, consolatoare, spuse Charlotte.

— Asta ar fi totuna cu a nu-i scrie deloc, răspunse Eduard.

— Şi totuşi, în unele cazuri, ripostă Charlotte, este necesar şi prietenesc să scrii nimicuri, mai bine decât să nu scrii deloc.

Capitolul II

Eduard se afla singur în camera lui, şi într-adevăr, reamintirea, prin glasul lui Charlotte, a desfăşurării vieţii sale, evocarea situaţiei lor reciproce, a proiectelor lor, excitase plăcut firea lui vioaie. Se simţise atât de fericit în apropierea, în compania ei, încât ticluise în gând o scrisoare prietenoasă, plină de simpatie, dar calmă şi lipsită de orice indicaţie concretă către căpitan. Când se aşeză însă la masa de scris şi luă în mână scrisoarea prietenului său pentru a o citi încă o dată, îl izbi din nou trista stare în care se găsea acest om de valoare; toate simţămintele ce-l chinuiseră zilele acestea se treziră iarăşi şi i se păru cu neputinţă să-şi lase prietenul pradă unei situaţii atât de îngrijorătoare.

Eduard nu era deprins să-şi refuze vreun lucru. Alintat din copilărie ca unic fiu al unor părinţi bogaţi, care ştiuseră să-l împingă la o căsătorie ciudată, dar extrem de avantajoasă, cu o femeie mult mai în vârstă decât el, răsfăţat în fel şi chip şi de aceasta, care căuta să răspundă cu cea mai mare generozitate la buna sa comportare faţă de ea, rămas, prin moartea ei timpurie, de capul lui, independent în călătoriile sale, stăpân pe orice variaţie, pe orice schimbare, nedorind nimic exagerat, dar voind multe şi felurite lucruri, sincer, binevoitor, curajos, ba chiar viteaz la nevoie – ce oare pe lume se putea împotrivi dorinţelor sale?

Până acum merseseră toate după voia lui; o avea acum şi pe Charlotte, pe care o câştigase în cele din urmă printr-o fidelitate îndărătnică, ba chiar romanescă; şi acum se simţea pentru prima oară contrazis, pentru prima oară împiedicat, tocmai când voia să-l atragă la sine pe prietenul său din tinereţe, să dea parcă o încheiere întregii sale existenţe. Era necăjit, nerăbdător, apucă de câteva ori pana de scris punând-o iarăşi jos, fiindcă nu se putea învoi cu sine însuşi asupra celor ce trebuia să scrie. Să treacă peste dorinţele soţiei sale nu voia; să-i facă pe plac nu putea; agitat cum era, trebuia să aştearnă pe hârtie o scrisoare calmă; aceasta i-ar fi fost cu totul imposibil. Cel mai firesc lucru era să caute o amânare. În puţine cuvinte, îl rugă pe prietenul lui să-l ierte că nu-i scrisese în ultimele zile, că nu-i scrie pe larg nici acum şi făgădui pentru o dată foarte apropiată o misivă mai importantă şi de natură să-l liniştească.

A doua zi, în cursul unei plimbări spre acelaşi loc, Charlotte folosi prilejul de a relua conversaţia, poate din convingerea că nu e alt mijloc mai sigur să înăbuşi o intenţie decât a o discuta amănunţit de mai multe ori.

Pentru Eduard această reluare era bine-venită. El se exprimă, după obiceiul lui, în chip prietenos şi plăcut; căci dacă, sensibil cum era, se aprindea uşor, dacă dorinţele lui vii deveneau insistente, dacă îndărătnicia lui putea pune la încercare răbdarea interlocutorului, toate expresiile lui erau totuşi atât de atenuate printr-o deplină cruţare a celuilalt, încât erai silit să-l consideri amabil, chiar dacă ţi se părea incomod.

Într-un asemenea chip, el o aduse, în dimineaţa aceea, pe Charlotte mai întâi în cea mai veselă dispoziţie, ameţind-o cu totul prin întorsăturile graţioase ale conversaţiei sale, astfel încât ea exclamă în cele din urmă:

— Doreşti desigur să acord curtezanului ceea ce am refuzat soţului. Trebuie, cel puţin, dragul meu, să-ţi dai seama că dorinţele tale, amabila vioiciune cu care le exprimi nu mă lasă insensibilă, nepăsătoare. Ele mă silesc să fac o mărturisire. Şi eu ţi-am ascuns până acum ceva. Mă găsesc într-o situaţie asemănătoare cu a ta şi am exercitat asupra mea aceeaşi constrângere pe care caut acum să te fac s-o aplici chiar faţă de tine.

— Îmi place să aud acest lucru, spuse Eduard; observ că în căsnicie trebuie să te cerţi uneori, fiindcă, prin aceasta, afli câte ceva de la celălalt.

— Află, aşadar, spuse Charlotte, că mie mi se întâmplă cu Ottilie acelaşi lucru care ţie ţi se întâmplă cu căpitanul. Îmi displace peste măsură s-o ştiu pe draga copilă la pension, unde se află într-o situaţie foarte apăsătoare. Dacă Luciane, fiica mea, care este născută pentru lume, se formează acolo pentru lume; dacă îşi însuşeşte limbile, istoria şi celelalte cunoştinţe ce i se predau cu aceeaşi uşurinţă cu care descifrează notele şi variaţiunile muzicale; dacă, prin firea ei vioaie şi cu memoria ei fericită – s-ar putea spune – uită şi în aceeaşi clipă îşi reaminteşte totul; dacă, prin purtarea ei degajată, prin graţia la dans, prin uşurinţa şi tactul conversaţiei, ea se distinge între toate celelalte şi devine, prin firea ei dominatoare înnăscută, regina acelui mic cerc; dacă directoarea acestui institut o priveşte ca pe o mică divinitate, care abia în mâinile ei prosperă cu adevărat şi care îi va face cinste, îi va câştiga încredere şi o nouă afluenţă de persoane tinere; dacă primele pagini ale scrisorilor şi rapoartelor ei lunare nu sunt, de fiecare dată, decât imnuri despre perfecţiunea acestui copil, imnuri pe care eu ştiu foarte bine să le traduc apoi în proză – în schimb cele raportate de ea la urmă, despre Ottilie, sunt totdeauna doar scuze pentru faptul că o fată, care altfel creşte atât de frumos, nu vrea să se dezvolte şi nu arată nici o aptitudine şi nici un talent. Nici puţinul pe care-l mai adaugă nu reprezintă vreo enigmă pentru mine, întrucât recunosc în această dragă copilă întregul caracter al maică-sii, cea mai scumpă prietenă a mea, care s-a dezvoltat alături de mine şi din a cărei fiică, dacă aş fi educatoare sau supraveghetoare, aş putea cu siguranţă să formez o făptură minunată. Cum însă acestea nu cadrează cu planul nostru şi cum nu e bine să tot schimbi şi să îndrepţi ceva în condiţiile tale de viaţă, să tot cauţi a atrage spre tine ceva nou, prefer să suport această situaţie, ba chiar înving senzaţia neplăcută de a vedea că fiica mea, care ştie prea bine că biata Ottilie atârnă cu totul de noi, se foloseşte cu trufie împotriva ei de avantajele de care dispune, zădărnicind oarecum prin aceasta buna noastră acţiune. Dar cine e format în aşa fel încât să nu pună uneori în valoare împotriva altora, cu cruzime, avantajele sale? Cine stă atât de sus, încât să nu sufere uneori sub o asemenea apăsare? Prin aceste încercări valoarea lui Ottilie creşte; dar, de când înţeleg foarte limpede penibila ei situaţie, mi-am dat osteneala să-i găsesc loc în altă parte. Aştept din ceas în ceas răspunsul şi atunci nu voi şovăi. Aşa stau lucrurile cu mine, scumpul meu. Vezi că purtăm, fiecare de partea lui, aceleaşi griji într-o inimă fidelă şi prietenoasă. Să le împărtăşim, căci ele nu sunt potrivnice.

— Ce oameni ciudaţi suntem, spuse Eduard zâmbind. E de ajuns să izbutim a ţine departe de noi obiectul grijilor noastre, ca să şi credem că totul s-a aranjat. În ansamblu, suntem capabili să renunţăm la multe lucruri, dar a ne devota într-un caz particular este o cerinţă la înălţimea căreia ne arătăm rar. Aşa era maică-mea. Cât timp am trăit la ea, ca bărbat sau ca tânăr, nu era în stare să învingă grijile momentului. Dacă întârziam la o plimbare călare, trebuia să mi se fi întâmplat o nenorocire; dacă mă uda până la piele un ropot de ploaie mă aşteptau cu siguranţă frigurile. Am plecat în călătorie, m-am depărtat de ea, şi de atunci se pare că abia îi mai aparţin. Privind lucrurile mai de aproape, urmă el, ne purtăm amândoi în chip necugetat şi iresponsabil, lăsând două firi dintre cele mai nobile, atât de apropiate de inimile noastre, să trăiască în jale şi apăsare, numai ca să nu ne expunem nici unei primejdii. Dacă aceasta nu se cheamă egoism, ce oare merită acest nume? Ia-o pe Ottilie, lasă-mi-l pe căpitan şi, în numele lui Dumnezeu, să facem încercarea!

— Ar merita poate să îndrăznim, spuse Charlotte îngândurată, dacă primejdia ar exista numai pentru noi. Crezi însă că ar fi recomandabil să-i vedem reuniţi pe căpitan şi pe Ottilie sub acelaşi acoperiş, pe un bărbat cam de vârsta ta, vârstă la care – ca să-ţi spun în faţă un lucru măgulitor – bărbatul abia devine capabil şi vrednic de iubire, şi pe o fată cu frumoasele însuşiri ale lui Ottilie?

— Nu văd totuşi prea bine, replică Eduard, cum de o poţi aşeza atât de sus pe Ottilie! Mi-o explic numai prin faptul că a preluat afecţiunea ta pentru mama ei. Că-i drăguţă e adevărat şi-mi aduc aminte că anul trecut, când ne-am întors din călătorie şi am întâlnit-o împreună cu tine la mătuşa ta, căpitanul mi-a atras atenţia asupra ei. Da, e drăguţă, are mai ales ochi frumoşi; totuşi n-aş putea spune că a făcut o cât de mică impresie asupra mea.

— Asta e spre lauda ta, spuse Charlotte, căci am fost de faţă; şi cu toate că e mult mai tânără decât mine, prezenţa prietenei mai în vârstă a avut totuşi atâta farmec pentru tine, încât ai trecut cu vederea frumuseţea înfloritoare, promiţătoare a celeilalte. Intră şi asta în felul tău de a fi; de aceea mi-e atât de plăcut să împart viaţa cu tine.

Pe cât de sincer părea să vorbească Charlotte, ea ascundea ceva. Anume că i-l prezentase atunci intenţionat lui Ottilie pe Eduard, tocmai întors din călătorie, pentru a procura iubitei ei pupile această strălucită partidă; căci nu se mai gândea la ea însăşi în ceea ce-l privea pe Eduard. Căpitanul se simţise şi el îndemnat să atragă atenţia lui Eduard; dar acesta, care păstra cu tenacitate în inimă iubirea sa din prima tinereţe pentru Charlotte, nu se uită nici la dreapta, nici la stânga, fiind doar fericit să simtă că-i era, în sfârşit, cu putinţă să se bucure de un bun dorit cu atâta aprindere şi pe care un şir de împrejurări părea să i-l fi refuzat pentru totdeauna. Cei doi soţi erau tocmai pe punctul să coboare pe noile cărări spre castel, când un servitor urcă grăbit spre ei, strigând încă de jos:

— Poftiţi repede, înălţimea voastră! Domnul Mittler a sosit valvârtej la castel. Ne-a adunat pe toţi în grabă, poruncindu-ne să vă căutăm şi să vă întrebăm dacă e vreo nevoie. „Dacă e nevoie, a mai strigat el după noi, auziţi? Dar repede, repede!“

— Ce caraghios! exclamă Eduard; dar nu soseşte oare tocmai la timp, Charlotte?… Întoarce-te iute! porunci el servitorului; spune-i că e nevoie, mare nevoie! Să descalece. Aveţi grijă de calul lui, conduceţi-l pe el în salon, serviţi-i o gustare; sosim îndată. Să mergem pe drumul cel mai scurt, spuse el către soţia sa şi apucă pe cărarea ce trecea prin cimitir şi pe care obişnuia s-o evite. Dar mare-i fu mirarea văzând că, şi aici, Charlotte avusese grijă să nu jignească simţirea. Cruţând pe cât era cu putinţă monumentele vechi, ea se pricepuse să niveleze şi să rânduiască totul în aşa chip, încât apărea ca un spaţiu armonios asupra căruia privirea şi imaginaţia stăruiau cu plăcere. Chiar şi pietrele cele mai vechi fuseseră cinstite cum trebuie. Erau aşezate, după ani, lângă zid, încastrate în el sau fixate în alt fel; însuşi soclul înalt al bisericii era împestriţat şi decorat cu ele. Eduard avu o stranie surpriză când intră pe mica poartă; o strânse de mână pe Charlotte şi în ochi i se ivi o lacrimă. Dar nebunul lor oaspete o goni îndată. Căci el nu se astâmpărase în castel, ci străbătuse satul în galop până la poarta cimitirului, unde se opri, strigând prietenilor săi:

— Sper că nu vă bateţi joc de mine! Dacă e cu adevărat nevoie, rămân să prânzesc aici. Nu mă reţineţi degeaba; mai am multă treabă astăzi.

— De vreme ce te-ai ostenit până aici, îi răspunse Eduard cu glas tare, poţi intra de-a binelea, cu cal cu tot; ne întâlnim într-un loc serios, şi priveşte cât de frumos a împodobit Charlotte acest lăcaş al doliului.

— Nu intru aici nici călare, nici în caleaşcă, nici pe jos. Cei de aici odihnesc în pace; n-am nici o treabă cu ei. Destul că va trebui să rabd odată să fiu adus aici cu picioarele înainte. Ei, e vorba de ceva serios?

— Da, strigă Charlotte, foarte serios! Pentru prima oară noii căsătoriţi care suntem se găsesc într-un impas şi într-o încurcătură, din care nu ştiu cum să iasă.

— Nu-mi faceţi impresia asta, replică el, dar sunt gata s-o cred. Dacă vă bateţi joc de mine, vă voi lăsa pe viitor în plata Domnului. Urmaţi-mă repede; un mic popas va prinde bine calului meu.

Curând cei trei se aflară reuniţi în sală; masa fu servită şi Mittler povesti despre faptele şi intenţiile lui din acea zi. Acest bărbat bizar fusese preot şi, desfăşurând o activitate neobosită, se distinsese în funcţia lui prin aceea că se pricepuse să calmeze şi să aplaneze, atât în sânul căsniciilor cât şi între vecini, toate conflictele, mai întâi ale unor locuitori izolaţi, apoi ale unor comunităţi întregi şi ale mai multor moşieri. Cât timp îşi exercitase funcţia, nici un cuplu nu divorţase, iar instanţele ţării nu fuseseră incomodate cu nici un fel de diferende şi procese venite din ţinutul lui. Îşi dăduse seama curând cât de necesară îi era ştiinţa dreptului. Îşi concentrase toate studiile asupra ei şi, în scurt timp, ajunsese în stare să se măsoare cu cei mai dibaci avocaţi. Cercul lui de acţiune se lărgise în chip uriaş; şi el era pe punctul de a fi transferat în oraşul de reşedinţă – pentru a desăvârşi de sus în jos ceea ce începuse de jos în sus – când câştigă o sumă apreciabilă la loterie, îşi cumpără o moşie mediocră, o arendă şi făcu din ea punctul central al activităţii sale, luând hotărârea fermă, sau, mai degrabă, urmând vechea sa deprindere şi înclinaţie de a nu zăbovi în nici o casă unde n-ar fi un conflict de aplanat sau un ajutor de dat. Cei care aveau superstiţia tălmăcirii numelor susţineau că numele de Mittler, adică „Mijlocitorul“, l-ar fi silit să îmbrăţişeze această îndeletnicire mai ciudată decât oricare alta.

Tocmai se servea desertul, când oaspetele îşi îndemnă cu seriozitate gazdele să nu mai întârzie cu destăinuirile lor, întrucât era silit să plece îndată după cafea. Cei doi soţi îşi făcură amănunţit mărturisirile; dar de îndată ce află despre ce era vorba, el se ridică brusc şi încruntat de la masă, se repezi la fereastră şi porunci să i se înşeueze calul.

— Ori nu mă cunoaşteţi, exclamă el, ori nu mă înţelegeţi, ori sunteţi foarte răutăcioşi. Există oare vreo ceartă aici? E nevoie aici de vreun ajutor? Vă închipuiţi cumva că mă aflu pe lume ca să dau sfaturi? Asta e cea mai neroadă meserie cu care se poate îndeletnici cineva. Să se sfătuiască fiecare singur şi să facă ceea ce nu poate evita. Dacă lucrul îi iese bine, să se felicite pentru înţelepciunea şi norocul său; dacă se termină rău, îi stau la dispoziţie. Cine vrea să scape de rău ştie totdeauna ce vrea; cine doreşte ceva mai bun decât ceea ce are, acela e orb de-a binelea. Da, da – râdeţi voi – el se joacă de-a baba-oarba şi poate nimereşte, de ce? Faceţi ce vreţi: e totuna! Primiţi-i la voi pe aceşti prieteni, renunţaţi la ei: totuna. Am văzut eşuând lucrurile cele mai cuminţi şi reuşind cele mai neghioabe. Nu vă spargeţi capul şi dacă într-un fel sau altul lucrurile ies prost, nu vi-l spargeţi nici atunci. Trimiteţi doar după mine şi veţi fi ajutaţi. Până atunci, rămân supusul vostru servitor!

Şi cu acestea, el se avântă pe cal fără a mai aştepta cafeaua.

— Poţi vedea din asta, spuse Charlotte, cât de puţin foloseşte un al treilea atunci când între două persoane strâns legate lucrurile nu sunt pe deplin echilibrate. În clipa de faţă suntem, dacă e cu putinţă, şi mai încurcaţi, şi mai nesiguri decât înainte.

Cei doi soţi ar fi mai oscilat probabil câtăva vreme, dacă n-ar fi sosit o scrisoare a căpitanului ca răspuns la ultima misivă a lui Eduard. Se hotărâse să accepte una din slujbele ce i se oferiseră, cu toate că ea nu-i era nicidecum pe plac. Urma să împartă viaţa plicticoasă a unor oameni distinşi şi bogaţi, care-şi puneau în el încrederea că are s-o alunge.

Eduard înţelese foarte limpede întreaga stare de lucruri, zugrăvind-o în culori şi mai vii.

— Putem oare să-l lăsăm pe prietenul nostru într-o asemenea situaţie? strigă el. Nu poţi fi atât de crudă, Charlotte!

— Omul acela ciudat, Mittler al nostru, răspunse Charlotte, are, la urma urmei, dreptate. Toate acţiunile de acest fel sunt hazardate. Nimeni nu e în stare să prevadă ce poate ieşi din ele. Asemenea noi împrejurări pot fi bogate în roade fericite sau nenorocite, fără ca să ne putem atribui vreun merit sau vreo vină deosebită în aceasta. Nu mă simt destul de tare să-ţi rezist mai departe. Să facem deci încercarea. Tot ce te rog este ca ea să fie privită ca fiind doar de scurtă durată. Dă-mi voie să intervin pentru el mai activ decât până acum, să folosesc şi să pun în acţiune cu zel influenţa şi legăturile mele pentru a-i putea procura un post care să-i poată da o oarecare mulţumire, potrivit firii sale.

Eduard îşi asigură în chipul cel mai graţios soţia de recunoştinţa sa cea mai vie. Alergă cu cugetul liber şi vesel să adreseze propuneri scrise prietenului său. Charlotte trebui să-şi adauge cu mâna ei într-un post-scriptum aprobarea şi să-şi unească rugăminţile prieteneşti cu ale lui. Ea scrise cu o pană dibace, într-o formă graţioasă şi amabilă, dar totuşi cu un fel de grabă ce nu-i intra în obicei; şi, lucru ce nu i se întâmpla ades, ea mânji la urmă hârtia cu o pată de cerneală care o irită şi nu făcu altceva decât să devină mai mare când încercă să o şteargă. Eduard glumi pe socoteala acestui lucru şi, pentru că mai rămăsese loc, adăugă un al doilea post-scriptum; prietenul putea să-şi dea seama, după acest semn, de nerăbdarea cu care era aşteptat şi să-şi potrivească după graba cu care fusese întocmită scrisoarea repeziciunea călătoriei.

Mesagerul plecă şi Eduard socoti că nu putea să-şi exprime mai convingător recunoştinţa decât insistând mereu şi mereu pe lângă Charlotte să trimită de îndată pentru a o aduce pe Ottilie de la pension. Ea îi ceru îngăduinţa să amâne asta şi apoi reuşi ca în seara aceea să-i trezească lui Eduard pofta de un divertisment muzical. Charlotte cânta foarte bine la clavecin; Eduard, nu chiar cu aceeaşi dibăcie, din flaut; căci, deşi îşi dăduse în răstimpuri multă silinţă, nu era înzestrat cu răbdarea şi cu străduinţa cerute pentru dezvoltarea unui asemenea talent. De aceea el îşi execută în chip foarte inegal partitura: unele pasaje bine, doar poate prea repede; la altele, în schimb, întârzia pentru că nu era stăpân pe ele; şi astfel ar fi fost greu pentru oricare altul să reuşească a duce la capăt cu el un duet. Dar Charlotte ştia să se acomodeze; se oprea şi se lăsa iarăşi antrenată de el, îndeplinind astfel îndoita sarcină a unui bun capelmaistru şi a unei înţelepte stăpâne a casei, care se pricep totdeauna să păstreze măsura în ansamblu, chiar dacă pasajele separate nu rămân totdeauna în tact.