Patti Smith, M Train

Copyright © 2015 by Patti Smith

All rights reserved

© 2016 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-6284-5

ISBN PDF: 978-973-46-6285-2

ISBN print: 978-973-46-6216-6

Coperta: Radu Răileanu

Foto copertă: © Claire Alexandra Hatfield

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

PATTI SMITH (Patricia Lee Smith, n. 1946), supranumită „poeta laureată punk”, este scriitoare, cîntăreaţă şi artist vizual. S-a născut în Chicago, într-o familie cu origini irlandeze, şi a devenit cunoscută în anii 1970 pentru modul revoluţionar în care a combinat poezia cu muzica rock. A fost căsătorită cu chitaristul Fred „Sonic” Smith, care a murit în 1994 în urma unui atac cerebral, însă puternica legătură dintre cei doi a influenţat masiv creaţia ulterioară a artistei. Patti Smith a marcat evoluţia genului punk rock cu albumul de debut Horses din 1975, care a fost inclus recent de revista Rolling Stone în topul 100 al celor mai reprezentative albume rock din toate timpurile. A lansat douăsprezece albume şi a primit numeroase premii pentru creaţia sa muzicală, printre care şi Polar Music (2011). Printre cărţile pe care le-a publicat de-a lungul timpului se numără volumele de versuri Seventh Heaven (1972) şi Auguries of Innocence (2005), antologia de poezie, proză şi desene Babel (1978), volumele de memorii Woolgathering (1992; Torcătoarea de vise, Polirom, 2015), Just Kids (2010; Pe cînd eram doar nişte puşti, Polirom, 2014) şi M Train (2015). În 2010, Just Kids a fost recompensat cu National Book Award. În 2005, Ministerul Culturii din Franţa i-a acordat lui Patti Smith titlul de Commandeur des Arts et des Lettres, cea mai înaltă distincţie atribuită artiştilor de Republica Franceză. Smith a fost inclusă, de asemenea, în Rock and Roll Hall of Fame în anul 2007.

Staţii

Café ’Ino

Schimb canale

Biscuiţi în formă de animale

Puricele suge sînge

Un sac cu fasole

Ceasul fără arătătoare

Fîntîna

Roata norocului

Cum am pierdut pasărea-arc

Numele ei era Sandy

Vecchia zimarra

Mu(Neantul)

Demonii cerului de furtună

Un vis cu Alfred Wegener

Drumul spre Larache

Drum bătut

Cum ucide Linden ceea ce iubeşte

Valea Lucrurilor Pierdute

Ora amiezii

pentru Sam

Nu-i deloc uşor să scrii despre nimic.

Aşa spunea un văcar cînd am pătruns într-un cadru dintr-un vis. Oarecum chipeş şi teribil de laconic, insul se legăna pe un şezlong, lăsîndu-se pe spate şi atingînd în treacăt cu borul pălăriei Stetson zidul exterior, sur, al unei cafenele solitare. Spun solitare pentru că nu părea să mai existe altceva prin preajmă, în afară de o pompă de benzină scoasă din uz şi o adăpătoare ruginită, împodobită cu un colier de tăuni peste borhotul de apă stătută. Nici oameni nu erau prin jur, dar lui nu părea să-i pese. Şi-a tras borul pălăriei peste ochi şi a continuat să vorbească. Era exact modelul Open Road Silverbelly pe care îl purta Lyndon Johnson.

— Dar noi o ţinem una şi bună, a spus el mai departe, nutrim tot soiul de speranţe nebuneşti. Să-i izbăvim pe cei pierduţi, o fărîmă de epifanie personală. E o dependenţă, ca jocurile mecanice sau golful.

— E mult mai uşor să vorbeşti despre nimic, am spus eu.

Nu mi-a ignorat făţiş prezenţa, dar nici nu mi-a răspuns.

— Ei, mă rog, asta-i părerea mea.

— Cît pe ce s-o laşi baltă, să-ţi arunci crosele în rîu, cînd deodată îţi intri în mînă, mingea se rostogoleşte drept în gaură şi pălăria întoarsă ţi se umple de monede.

Soarele i s-a reflectat în marginea cataramei de la curea, proiectînd un fulger care a sclipit peste întinderea deşertului. S-a auzit un fluierat strident, iar cînd am păşit spre dreapta, i-am prins cu coada ochiului umbra revărsînd o altă garnitură de sofisme, dintr-un unghi cu totul diferit.

— Am mai fost aici, nu-i aşa?

El stătea acolo, uitîndu-se lung în zare, şi nu spunea nimic.

Scîrba naibii, mi-am zis. Nici nu mă bagă în seamă.

— Hei, i-am spus, nu-s eu aia care-a murit. Nu-s o umbră trecătoare. Sînt aici, în carne şi oase.

A scos din buzunar un carneţel şi s-a apucat să scrie.

— Ar trebui măcar să te uiţi la mine, am continuat. În definitiv, e visul meu.

M-am dus mai aproape. Suficient de aproape ca să văd ce scria. Deschisese carneţelul la o pagină goală şi deodată pe ea s-au materializat cinci cuvinte.

Ba nu, e al meu.

— Ei, fir-aş a naibii, am murmurat.

Mi-am pus mîna streaşină la ochi, ca să văd şi eu la ce se uită el: nori de praf camion cu platformă scaieţi cer alb – o mulţime de nimic.

— Scriitorul e un dirijor, a spus el tărăgănat.

Am plecat de-acolo, lăsîndu-l să continue cu detalii despre făgaşul sinuos al circumvoluţiunilor minţii. Vorbele care mai stăruiau în aer au secat cînd m-am urcat în propriul tren, care m-a depus, complet îmbrăcată, în patul meu boţit de-acasă.

Imediat ce am deschis ochii, m-am ridicat, am mers clătinîndu-mă pînă la baie şi mi-am stropit faţa cu apă dintr-o singură mişcare iute. Mi-am tras ghetele în picioare, am hrănit pisicile, mi-am luat fesul marinăresc şi vechea mea haină neagră şi am pornit-o pe traseul pe care-l bătusem de-atîtea ori, traversînd bulevardul în direcţia străzii Bedford şi a unei mici cafenele din Greenwich Village.

Café ’Ino

Patru ventilatoare de tavan se rotesc deasupra mea.

În Café ’Ino nu e nimeni, în afară de bucătarul mexican şi de un puşti pe nume Zak, care îmi pregăteşte comanda obişnuită: pîine neagră prăjită, ulei de măsline pe o farfurioară şi cafea neagră. Mă înghesui în colţul meu, cu haina pe mine şi fesul marinăresc pe cap. E ora nouă dimineaţa. Sînt primul client. Strada Bedford, în oraşul care abia se trezeşte. Masa mea, flancată de automatul de cafea şi de vitrina de la stradă, îmi oferă o senzaţie de intimitate, aşa că pot să mă retrag în propria-mi atmosferă.

Sfîrşit de noiembrie. Micuţa cafenea e cam răcoroasă. Şi-atunci de ce se rotesc palele ventilatoarelor? Poate că dacă mă uit fix la ele vreme îndelungată, o să-mi meargă şi mie mintea la fel.

Nu-i deloc uşor să scrii despre nimic.

Parcă aud vorba tărăgănată a văcarului, lentoarea ei autoritară. Îmi notez în grabă fraza lui pe un şerveţel. Cum poate cineva să te scoată din pepeni într-un vis şi pe urmă să mai aibă şi tupeul să-ţi stăruie în minte? Simt nevoia să-l contrazic, nu doar ripostînd cu o replică spontană, ci făcînd un gest anume. Îmi privesc mîinile. Sînt convinsă că aş putea scrie la nesfîrşit despre nimic. Măcar de-aş avea nimic de spus.

După o vreme Zak îmi pune în faţă o ceaşcă nouă de cafea.

— Asta-i ultima dată cînd vă servesc, îmi spune el pe un ton solemn.

Zak face cafeaua cea mai bună de-acolo, aşa că mă întristează să aud aşa ceva.

— De ce? Pleci undeva?

— Îmi deschid o cafenea cu terasă la malul mării, pe promenada de scîndură de pe plaja Rockaway.

— O cafenea pe plajă! Ei, ca să vezi, o cafenea pe plajă!

Îmi întind picioarele şi mă uit la Zak, care îşi îndeplineşte sarcinile matinale. N-avea de unde să ştie că nutream cîndva visul de a-mi deschide eu însămi o cafenea. Cred că mi s-a declanşat cînd am început să citesc despre traiul în cafenele al beatnicilor, suprarealiştilor şi poeţilor simbolişti francezi. În locurile unde am copilărit eu nu erau cafenele, dar ele existau în cărţile mele şi prosperau în imaginaţia mea. În 1965 venisem în New York City din South Jersey doar aşa, ca să mă vîntur prin oraş, şi nimic nu mi se părea mai romantic decît să stau şi să scriu poezie într-o cafenea din Greenwich Village. Într-un tîrziu mi-am făcut curaj să intru în Caffè Dante de pe strada MacDougal. Cum nu-mi permiteam să iau masa acolo, am băut doar o cafea, dar nimeni n-a părut deranjat. Pereţii erau acoperiţi cu ilustraţii reprezentînd oraşul Florenţa şi cu scene din Divina comedie. Scenele acelea sînt şi azi tot acolo, decolorate după decenii de fum de ţigară.

În 1973 m-am mutat într-o cameră spaţioasă şi văruită în alb, cu o bucătărie mică, aflată pe aceeaşi stradă, la doar două cvartale de Caffè Dante. Puteam să mă strecor pe fereastra din faţă, să mă aşez pe scara de incendiu şi să pontez ce se mai întîmpla la Kettle of Fish, unul dintre barurile frecventate de Jack Kerouac. După colţ, pe strada Bleecker, era o tarabă mică la care un tînăr marocan vindea rulouri proaspete, anşoa în saramură şi buchete de mentă proaspătă. Mă trezeam devreme şi-mi cumpăram provizii. Fierbeam apa şi o turnam într-un ceainic umplut cu mentă, apoi îmi petreceam după-amiezile bînd ceai, fumînd fărîme de haşiş şi recitind istorisirile lui Mohammed Mrabet şi Isabelle Eberhardt.

Pe vremea aceea Café ’Ino nu exista. Mă aşezam în dreptul unei ferestre joase de la Caffè Dante, ce dădea spre colţul unei mici alei, şi citeam Cafeneaua de pe plajă a lui Mrabet. Un tînăr vînzător de peşte pe nume Driss se întîlneşte cu un ins trăsnit, singuratic şi neprietenos, care are o aşa-zisă cafenea, cu o singură masă şi un singur scaun, pe o fîşie de ţărm stîncos de lîngă Tanger. Atmosfera letargică din jurul cafenelei m-a captivat într-atît, încît nu mi-am mai dorit nimic altceva decît să stau şi eu acolo. La fel ca Driss, visam să-mi deschid un local al meu. Mă gîndeam atît de tare la el, încît mai c-aş fi fost în stare să-i trec pragul: Café Nerval, un colţ de rai unde poeţi şi călători puteau găsi simplitatea unui refugiu.

Îmi imaginam nişte covoare persane ponosite acoperind podele de scînduri late, două mese de lemn lungi cu bănci, cîteva mese mai mici şi un cuptor de pîine. În fiecare dimineaţă aş fi şters mesele cu ceaiuri aromate, cum se face în Chinatown. Fără muzică, fără meniuri. Doar tăcere cafea neagră ulei de măsline mentă proaspătă pîine neagră. Pereţii împodobiţi cu fotografii: un portret melancolic reprezentîndu-l pe tizul cafenelei şi o imagine mai micuţă cu Paul Verlaine, poetul damnat, cu pardesiul pe el, prăbuşit pe scaun în faţa unui pahar cu absint.

În 1978 am pus mîna în mod neaşteptat pe o mică sumă de bani şi am reuşit să depun garanţia pentru închirierea unei clădiri fără etaj de pe East Tenth. Pe vremuri acolo fusese un salon cosmetic, dar între timp rămăsese pustie, nu mai avea decît trei ventilatoare albe de tavan şi cîteva scaune pliante. Fratele meu, Todd, a supravegheat lucrările de reparaţii, am văruit împreună pereţii cu alb şi am ceruit podelele de scînduri. Două lucarne late inundau spaţiul cu lumină. Mi-am petrecut cîteva zile sub ele, aşezată la o masă pliantă, bînd cafea de la băcănie şi planificîndu-mi următoarea mişcare. Îmi trebuiau fonduri pentru o toaletă nouă, pentru un automat de cafea şi pentru mulţi metri de muselină albă, ca să pun perdele la ferestre. Lucruri practice, care de obicei se topeau în muzica închipuirilor mele.

Pînă la urmă am fost obligată să renunţ la cafeneaua mea. Cu doi ani în urmă îl cunoscusem la Detroit pe muzicianul Fred Sonic Smith. Fusese o întîlnire neaşteptată, care îmi modificase treptat cursul vieţii. Dorul de el se infiltra în toate – în poeziile mele, în cîntecele mele, în inima mea. Suportam amîndoi o existenţă paralelă, făcînd naveta de la New York la Detroit şi înapoi, cu întîlniri scurte, care se terminau întotdeauna cu despărţiri sfîşietoare. În timp ce eu schiţam locul unde urma să instalez o chiuvetă şi un automat de cafea, Fred mă implora să vin să locuiesc cu el în Detroit. Nimic nu mi s-a părut atunci mai important decît să stau alături de dragostea mea, cu care eram sortită să mă căsătoresc. Luîndu-mi la revedere de la New York City şi de la aspiraţiile pe care le includea, am împachetat ce-aveam mai de preţ şi am lăsat în urmă tot restul – prin urmare, am pierdut garanţia şi cafeneaua. Nu mi-a păsat. Orele pe care le petrecusem în singurătate, bînd cafea la masa pliantă şi scăldată în strălucirea cafenelei mele din vis, îmi erau de ajuns.

Cu cîteva luni înainte de aniversarea primului nostru an de căsnicie, Fred mi-a spus că dacă îi promit că-i dăruiesc un copil, înainte de asta o să mă ducă oriunde în lume. Am ales fără să ezit Saint-Laurent-du-Maroni, un oraş de frontieră din nord-vestul Guyanei Franceze, pe coasta nord-atlantică a Americii de Sud. Îmi doream de multă vreme să văd ce mai rămăsese din colonia penitenciară franceză unde erau expediaţi cîndva nelegiuiţii înrăiţi înainte de-a fi transferaţi pe Insula Diavolului. În Jurnalul unui hoţ, Jean Genet descrisese Saint-Laurent ca pe un pămînt sfinţit, iar pe cei încarceraţi acolo, cu o empatie evlavioasă. Scrisese în Jurnalul său despre o ierarhie a infracţionalităţii intangibile, despre o sfinţenie bărbătească înfloritoare, care îşi atinsese apogeul pe tărîmurile înspăimîntătoare ale Guyanei Franceze. Urcase scara aceea treaptă cu treaptă – trimis la şcoala de corecţie, borfaş şi de trei ori perdant –, dar exact cînd îşi primea sentinţa, puşcăria pe care o privise cu atîta veneraţie se închidea, fiind considerată inumană, iar ultimii deţinuţi supravieţuitori erau trimişi înapoi în Franţa. Genet şi-a ispăşit condamnarea la închisoarea Fresnes, văicărindu-se amarnic pentru că n-avea să atingă niciodată măreţia la care aspira. Zdrobit, el scria: „Mi-a fost furată dezonoarea“.

Genet a ajuns la puşcărie prea tîrziu ca să se mai alăture frăţiei pe care o imortalizase în opera sa. A fost lăsat dincolo de zidurile închisorii, precum băieţelul olog din Hamelin, căruia i s-a refuzat intrarea într-un paradis al copiilor fiindcă a ajuns prea tîrziu ca să-i mai treacă poarta.

De-acum, ajuns la şaptezeci de ani, avea, pare-se, o sănătate şubredă, aşa că era puţin probabil să meargă vreodată acolo el însuşi. Îmi imaginam momentul cînd aveam să-i duc ţărînă şi pietre din locul acela. Deşi adesea îl amuzau ideile mele donquijoteşti, Fred n-a luat în glumă această îndatorire pe care mi-o asumasem singură. S-a arătat de acord şi n-a protestat. I-am scris lui William Burroughs, pe care îl cunoşteam de cînd aveam vreo douăzeci şi ceva de ani. Cum era apropiat de Genet şi avea şi el propriile sensibilităţi romantice, William mi-a promis că mă va ajuta să livrez pietrele la momentul potrivit.

Ca să ne pregătim călătoria, Fred şi cu mine am petrecut zile în şir la biblioteca publică din Detroit, unde am studiat istoria Surinamului şi a Guyanei Franceze. Abia aşteptam să explorăm un loc în care nu mai fusese nici unul dintre noi şi am trasat pe hartă primele etape ale călătoriei: singura rută disponibilă era un zbor comercial către Miami, de unde o linie aeriană locală urma să ne ducă prin Barbados, Grenada şi Haiti, ca să ne debarce în cele din urmă în Surinam. După aceea trebuia să depistăm drumul către un orăşel riveran de la marginea capitalei, iar odată ajunşi acolo, să închiriem o ambarcaţiune cu care să traversăm fluviul Maroni pînă în Guyana Franceză. Ne-am planificat paşii pînă tîrziu în noapte. Fred a cumpărat hărţi, haine maro-gălbui, cecuri de călătorie şi o busolă, şi-a tuns părul lui lung şi lins şi a cumpărat un dicţionar francez. Cînd adopta o idee anume, o privea din toate unghiurile. Nu s-a apucat totuşi să-l citească pe Genet. Treaba asta a lăsat-o în seama mea.

Fred şi cu mine am luat avionul spre Miami într-o duminică şi am rămas două nopţi acolo, la un motel de pe autostradă numit Mr. Tony’s. Aveam în cameră un mic televizor alb-negru fixat în perete, aproape de tavanul jos, care funcţiona cu monede. Am mîncat fasole roşie şi orez auriu la Little Havana şi am vizitat Crocodile World. Scurta şedere acolo ne-a pregătit pentru arşiţa extremă pe care urma s-o înfruntăm. Călătoria noastră era o operaţiune de durată, fiindcă în Grenada şi în Haiti toţi pasagerii erau obligaţi să coboare din avion cît timp se percheziţiona cala în căutarea mărfurilor de contrabandă. În cele din urmă am aterizat în Surinam la răsăritul soarelui. Cîţiva soldaţi tineri, înarmaţi cu puşti automate, se uitau cum eram mînaţi într-un autobuz, care ne-a transportat la un hotel verificat şi autorizat. Se apropia prima aniversare a unei lovituri de stat militare care răsturnase guvernul democratic la 25 februarie 1980: o aniversare care o preceda pe a noastră cu doar cîteva zile. Eram singurii americani de-acolo şi ne-au asigurat că ne aflam sub protecţia lor.

După ce am petrecut cîteva zile cocoşîndu-ne sub arşiţa capitalei Paramaribo, un ghid ne-a dus cu maşina o sută cincizeci de kilometri, pînă la oraşul Albina, pe malul vestic al fluviului care mărginea Guyana Franceză. Cerul rozaliu era plin de nervurile trăsnetelor. Ghidul nostru a găsit un băiat care s-a învoit să ne treacă peste Maroni cu piroga, un fel de canoe lungă, cioplită dintr-un trunchi de copac. Fiind împachetate judicios, bagajele noastre erau foarte uşor de manevrat. Am pornit pe o ploaie uşoară, care s-a înteţit rapid, devenind torenţială. Băiatul mi-a oferit o umbrelă şi ne-a avertizat să nu stăm cu degetele în apa care înconjura barca de lemn joasă. Am băgat de seamă brusc că fluviul roia de peşti mici şi negri. Piranha! Mi-am tras repede mîna, iar el a rîs.

După vreo oră băiatul ne-a lăsat la poalele unui mal abrupt. Şi-a tras piroga pe mal şi s-a dus să se adăpostească lîngă nişte muncitori, sub o muşama neagră întinsă pe patru stîlpi de lemn. Pe oamenii aceia părea să-i distreze zăpăceala noastră de moment şi ne-au făcut semn în direcţia străzii principale. În timp ce noi ne luptam să urcăm o movilă lunecoasă, ritmurile de calipso de la Soca Dance al lui Mighty Swallow, ce se revărsau dintr-un boom box, erau aproape înecate de ploaia stăruitoare. Uzi pînă la piele, am străbătut alături oraşul pustiu, adăpostindu-ne în cele din urmă în ceva ce părea a fi singurul bar din zonă. Barmanul m-a servit cu cafea, iar Fred a cerut o bere. Doi bărbaţi beau calvados. După-amiaza s-a scurs pe lîngă noi cît timp eu am consumat cafea după cafea, iar Fred s-a prins într-o conversaţie stîlcită, în franco-engleză, cu tipul cu pielea tăbăcită care era şeful rezervaţiilor de ţestoase din împrejurimi. Cînd ploaia s-a mai potolit, şi-a făcut apariţia şi proprietarul hotelului din zonă ca să-şi ofere serviciile. Apoi s-a ivit o versiune a lui mai tînără şi mai ursuză, care ne-a luat bagajele, iar noi am pornit în urma lor la vale, pe o cărare înnoroită, ca să ajungem la noul nostru spaţiu de cazare. Nici măcar nu făcuserăm rezervare la vreun hotel – şi totuşi uite că ne aştepta o cameră.

Hôtel Galibi era spartan, dar confortabil. Pe măsuţa de toaletă erau aşezate o sticluţă de coniac botezat cu apă şi două pahare de plastic. Istoviţi cum eram, am dormit, cu toate că afară începuse iar ropotul neîndurător al ploii pe acoperişul de tablă ondulată. Cînd ne-am trezit, ne aşteptau boluri cu cafea. Soarele dimineţii era puternic. Am pus hainele la uscat în curtea interioară. În maroniul gălbui al tricoului lui Fred se topea un mic cameleon. Am înşirat pe o măsuţă tot ce-am găsit prin buzunarele noastre. O hartă fleşcăită, chitanţe jilave, fructe făcute terci, omniprezentele pene de chitară ale lui Fred.

Pe la prînz un muncitor betonist ne-a dus cu maşina pînă la ruinele închisorii Saint-Laurent. Acolo se vedeau cîteva găini rătăcite care rîcîiau în ţărînă şi o bicicletă răsturnată, dar nu părea să fie nici ţipenie de om. Şoferul nostru ne-a însoţit pe sub o arcadă scundă de piatră, după care a şters-o de lîngă noi. Complexul avea aerul unui oraş aflat cîndva în plin avînt, dar care îşi găsise tragicul sfîrşit – unul care excavase sufletele, iar carcasele lor golite le expediase pe Insula Diavolului. Fred şi cu mine ne mişcam pe-acolo într-o linişte alchimică, atenţi să nu deranjăm spiritele locului.

Tot căutînd pietrele potrivite, am intrat în celulele de la izolator ca să studiez graffitiul decolorat care tatua pereţii. Coaie păroase, puţe cu aripi, organul principal al îngerilor lui Genet. Nu aici, mi-am spus, nu aici. M-am uitat după Fred. Îşi croise drum prin ierburile înalte şi printre palmierii crescuţi peste măsură şi descoperise un mic cimitir. L-am văzut oprindu-se în faţa unei pietre de mormînt pe care scria „Fiule, mama ta se roagă pentru tine“. A stat multă vreme acolo, uitîndu-se în sus, către cer. L-am lăsat în pace şi am pornit să cercetez clădirile anexe, iar în cele din urmă am decis să adun pietrele de pe podeaua de pămînt a celulei comune. Era un spaţiu jilav, cam cît un hangar de avion mic. Lanţuri grele şi ruginite erau fixate în zidurile luminate de raze subţiri. Se simţea totuşi un iz de viaţă: bălegar, pămînt şi o mulţime diversă de gîngănii mişunătoare.

Am săpat cîţiva centimetri în căutarea pietrelor care s-ar fi putut găsi acolo, înfundate în pămînt de călcătura tălpilor bătătorite ale deţinuţilor sau de bocancii grei purtaţi de gardieni. Am ales cu mare grijă trei dintre ele şi le-am pus într-o cutie de chibrituri Gitanes supradimensionată, fără să mă ating de fărîmele de pămînt rămase agăţate de ele. Fred mi-a oferit batista lui ca să mă şterg pe mîini de ţărînă, apoi a scuturat-o, a făcut din ea o bocceluţă pentru cutia de chibrituri şi mi-a pus-o în palme – primul pas către momentul cînd avea să ajungă în mîinile lui Genet.

N-am rămas mult în Saint-Laurent. Ne-am dus pe malul mării, dar nu am putut intra în rezervaţiile de ţestoase, pentru că era sezonul în care depuneau ouă. Fred a petrecut multă vreme în bar, stînd la taclale cu băieţii. În ciuda căldurii, purta cămaşă şi cravată. Oamenii păreau să-l respecte, să-l privească fără ironie. Avea el efectul ăsta asupra celor din jur. Eu, una, mă mulţumeam să stau pe o ladă afară, în faţa barului, şi să mă uit lung la o stradă pustie, pe care n-o mai văzusem niciodată şi poate că nici n-aveam s-o mai văd vreodată. Pe acolo erau aduşi cîndva în marş deţinuţii. Închideam ochii şi-mi imaginam cum îşi tîrau lanţurile prin arşiţa aceea intensă – distracţie crudă pentru cei cîţiva locuitori ai unui oraş prăfuit, uitat de lume.

Pe drumul de la bar pînă la hotel nu vedeam nici un cîine, nici un copil ieşit la joacă, nici o femeie. În cea mai mare parte a timpului stăteam singură cuc. Din cînd în cînd o zăream fugitiv pe cameristă, o fată desculţă, cu părul lung şi negru, care se tot învîrtea prin jurul hotelului. Zîmbea şi gesticula, dar nu vorbea nici o boabă de engleză şi era tot timpul în mişcare. Ne făcea curat în cameră şi ne strîngea rufele din curtea interioară, apoi le spăla şi le călca. În semn de recunoştinţă, i-am dăruit o brăţară de-a mea, un lănţişor de aur cu un trifoi cu patru foi, pe care, atunci cînd am plecat, l-am zărit atîrnîndu-i la încheietura mîinii.

În Guyana Franceză nu existau trenuri şi nici cale ferată. Flăcăul de la bar ne făcuse rost de un şofer, care se purta ca un figurant din The Harder They Come¹. Purta ochelari de soare stil aviator, o beretă pe-o ureche şi cămaşă cu imprimeu leopard. Ne-am înţeles la preţ şi a acceptat să ne ducă cu maşina cei două sute şaizeci şi opt de kilometri pînă la Cayenne. Conducea un Peugeot cafeniu rablagit şi a insistat ca bagajele noastre să stea lîngă el, pe locul din faţă, pentru că în portbagaj transporta de obicei orătănii. Am mers pe Route Nationale printr-un şir de ploi întrerupte de un soare fugar, ascultînd piese reggae la un aparat de radio care prindea mai mult paraziţi. Cînd semnalul s-a pierdut de tot, şoferul a comutat pe casetofon şi ne-a pus o trupă pe nume Queen Cement.

Din cînd în cînd mai dezlegam batista şi mă uitam la cutia de chibrituri Gitanes, la silueta aceea de ţigancă rotindu-se cu tamburina ei într-un vîrtej de fum cu o nuanţă indigo. Însă n-o deschideam. Îmi imaginam momentul scurt, dar triumfal, în care aveam să-i ofer pietrele lui Genet. Fred mă ţinea de mînă în timp ce şerpuiam în tăcere prin păduri dese şi treceam pe lîngă amerindieni scunzi şi robuşti, cu umeri laţi, care cărau iguane în echilibru pe creştet. Am călătorit prin comune micuţe, ca Tonate, care avea doar cîteva case şi un crucifix de aproape doi metri înălţime. L-am rugat pe şofer să oprească. S-a dat jos şi s-a dus să-şi verifice anvelopele. Fred a fotografiat indicatorul pe care scria „Tonate. Populaţie: 9“ şi eu am spus o rugăciune scurtă.

Eram eliberaţi de orice dorinţe, de orice aşteptări. Odată misiunea îndeplinită, nu mai aveam nici o destinaţie finală, nici o rezervare la vreun hotel. Eram liberi. Dar pe măsură ce ne apropiam de Kourou, am simţit o schimbare. Am intrat într-o zonă militară şi am ajuns la un punct de control. Şoferului i s-a verificat actul de identitate, apoi, după o tăcere parcă interminabilă, ni s-a ordonat să coborîm din maşină. Doi poliţişti au percheziţionat locurile din faţă şi din spate şi au găsit în torpedou un cuţit de buzunar care avea arcul rupt. Prea grav n-are cum să fie, mi-am spus, dar cînd au început să ciocănească în portbagaj, şoferul nostru a devenit vizibil agitat. Orătănii moarte? Poate droguri. Au dat roată maşinii, apoi i-au cerut şoferului cheile. El le-a aruncat într-o viroagă nu prea adîncă şi a rupt-o la fugă, dar s-au năpustit după el şi l-au pus repede la pămînt. M-am uitat pieziş la Fred. În tinereţe avusese probleme cu legea şi era mereu circumspect în faţa autorităţilor. Nu lăsa să i se citească nici o emoţie pe faţă şi i-am urmat şi eu exemplul.

Au deschis portbagajul maşinii. Înăuntru era un om care arăta de vreo treizeci şi ceva de ani, ghemuit ca un melc într-o cochilie de stromb corodată. Părea îngrozit cînd l-au înghiontit cu o puşcă şi i-au ordonat să coboare. Ne-au dus pe toţi la secţia de poliţie, ne-au pus în camere separate şi ne-au interogat în franceză. Înţelegeam destul cît să răspund la întrebările lor cele mai simple, iar Fred, instalat în altă încăpere, conversa în crîmpeie de franceză de cîrciumă. La un moment dat a sosit comandantul şi am fost duşi la el. Era un ins cu piept vînjos, cu ochi negri, mohorîţi, şi cu o mustaţă groasă, care îi domina faţa arsă de soare şi marcată de griji. Fred a evaluat rapid situaţia. Eu am intrat în rolul femeii docile, căci anexa aceasta obscură a Legiunii Străine era în mod clar o lume a bărbaţilor. Am privit în tăcere cum marfa umană de contrabandă, despuiată şi încătuşată, era dusă de acolo. Lui Fred i s-a cerut să intre în biroul comandantului. S-a întors şi m-a privit. Stai liniştită, a fost mesajul telegrafiat de ochii săi de un albastru palid.

Un poliţist a venit cu bagajele noastre, iar un altul, care purta mănuşi albe, le-a scotocit pe toate. Eu stăteam şi ţineam în mînă batista devenită boccea. Eram uşurată că nu mi se ceruse s-o predau, fiindcă era un obiect care etalase deja o sacralitate întrecută doar de cea a verighetei mele. Nu presimţeam nici un pericol, dar mi-am zis că e mai bine să-mi strunesc limba. Un anchetator mi-a adus cafea neagră pe o tavă ovală, cu un fluture albastru încrustat pe ea, apoi a intrat în biroul comandantului. L-am zărit pe Fred din profil. După o vreme au ieşit cu toţii. Păreau să fie într-o dispoziţie amiabilă. Comandantul l-a îmbrăţişat bărbăteşte pe Fred şi am fost poftiţi amîndoi într-o maşină. Nici unul dintre noi n-a scos o vorbă şi aşa am intrat în capitala Cayenne, aşezată în estuarul fluviului Cayenne, pe malul acestuia. Fred primise de la comandant adresa unui hotel. Maşina ne-a lăsat la poalele unui deal: capătul de linie. E undeva acolo sus, a gesticulat el şi am început să urcăm cu bagajele treptele de piatră către drumul care ducea la următoarea noastră reşedinţă temporară.

— Despre ce-aţi discutat acolo? l-am întrebat.

— Zău dacă ştiu. A vorbit doar în franceză.

— Cum aţi comunicat?

— Cu coniac.

Fred părea cufundat în gînduri.

— Ştiu că te preocupă soarta şoferului, a spus el, dar asta nu depinde de noi. Ne-a pus într-un mare pericol şi, la urma urmei, eu pentru tine îmi făceam griji.

— A, mie nu-mi era frică!

— Da, a spus el, de aia-mi făceam griji.

Hotelul era pe placul nostru. Am băut brandy franţuzesc din pungă de hîrtie şi am dormit înfăşuraţi în straturi de plasă împotriva ţînţarilor. La ferestre nu existau geamuri – nici în hotelul nostru, nici în locuinţele din vale. Nu existau nici aparate de aer condiţionat. Doar vîntul şi cîte o ploaie rară mai aduceau alinare în faţa arşiţei şi-a prafului. Am ascultat vaietele simultane, în stil Coltrane, ale unor saxofoane, ce se înălţau din betonul apartamentelor închiriate. Dimineaţa am plecat să explorăm Cayenne. Piaţa centrală era un fel de trapez pavat cu alb şi negru şi încadrat de palmieri înalţi. Era perioada carnavalului, lucru pe care nu-l ştiam, iar oraşul era aproape pustiu. Primăria, o clădire în stil colonial francez din secolul al nouăsprezecelea, văruită în alb, era închisă de sărbători. Ne-a atras clădirea unei biserici care părea abandonată. Cînd am deschis poarta, am rămas cu rugină în palme. Am aruncat monede într-o cutie veche de cafea Chock Full O’ Nuts cu sloganul „Cafeaua cerească“, lăsată la intrare pentru donaţii. Funigei de praf s-au împrăştiat în razele de lumină, apoi s-au adunat într-un nimb deasupra unui înger din alabastru sclipitor. Icoane de sfinţi stăteau captive sub bucăţi de moloz, imposibil de recunoscut sub straturile de vernis întunecat.

Toate lucrurile păreau să se desfăşoare cu încetinitorul. Deşi eram străini, umblam peste tot nebăgaţi în seamă. Vedeam bărbaţi care se tîrguiau pentru preţul vreunei iguane vii, cu coadă lungă, şfichiuitoare. Feriboturi ticsite cu pasageri plecau către Insula Diavolului. Ritmuri de calipso se revărsau dintr-o discotecă uriaşă în formă de tatu. Existau cîteva standuri mici de suvenire care vindeau mărfuri identice: pături roşii, subţiri, fabricate în China, şi pelerine de ploaie de un albastru metalic. Dar în principal vindeau brichete, tot soiul de brichete imprimate cu papagali, nave spaţiale şi soldaţi din Legiunea Străină. Nu prea aveai motive să rămîi acolo, aşa că ne-am gîndit să solicităm vize de Brazilia, iar pentru fotografii am apelat la un chinez misterios pe nume dr. Lam. Atelierul lui era plin cu aparate foto de format mare, trepiede stricate şi leacuri din ierburi în flacoane mari de sticlă, înşirate peste tot. Ne-am luat pozele pentru viză, dar am rămas în Cayenne pînă la aniversarea căsătoriei noastre, de parcă am fi fost vrăjiţi.

În ultima duminică din călătoria noastră femei în rochii viu colorate şi bărbaţi cu jobene sărbătoreau sfîrşitul carnavalului. Luînd-o şi noi pe jos în urma carelor improvizate cu care defilau ei, am ajuns în cele din urmă la Rémire-Montjoly, o comună din sud-estul oraşului. Petrecăreţii s-au împrăştiat. Rémire era cam nepopulată, iar Fred şi cu mine ne-am oprit să privim fascinaţi pustietatea plajelor întinse. Era o zi perfectă pentru aniversarea noastră şi nu am putut să nu mă gîndesc că acolo era şi locul perfect pentru o cafenea pe plajă. Fred a luat-o înaintea mea, fluierînd după un cîine negru care rătăcea pe undeva prin dreptul nostru. Stăpînul lui nu se vedea nicăieri. Fred a aruncat un băţ în apă şi cîinele i l-a adus. Eu am îngenuncheat în nisip şi am schiţat cu degetul planurile unei cafenele imaginare.

Unghiuri stranii, ca deşirate de pe mosor, un pahar de ceai, un cotidian deschis şi o masă metalică rotundă, echilibrată cu ajutorul unei cutii de chibrituri goale. Cafenele. Le Rouquet din Paris, Café Josephinum din Viena, Bluebird Coffeeshop din Amsterdam, Ice Café din Sydney, Café Aquí din Tucson, Wow Café din Point Loma, Caffe Trieste din North Beach, Caffè del Professore din Neapole, Café Uroxen din Uppsala, Lula Cafe din Logan Square, Lion Cafe din Shibuya şi Café Zoo de la gara din Berlin.

Cafeneaua pe care n-am s-o concretizez niciodată, cafenelele pe care n-am să le văd niciodată. De parcă mi-ar citi gîndurile, Zak îmi aduce o ceaşcă nouă, fără să spună o vorbă.

— Cînd se deschide cafeneaua dumitale? îl întreb.

— Cînd o să se schimbe vremea. Sper că la începutul primăverii. Cîţiva amici şi cu mine. Trebuie să mai punem nişte lucruri la punct şi ne mai trebuie ceva bani ca să cumpărăm dotările.

Îl întreb cît i-ar trebui, mă ofer să investesc.

— Sînteţi sigură? mă întreabă el, oarecum surprins, fiindcă adevărul e că nu ne cunoaştem prea bine, mica noastră complicitate se bazează doar pe ritualul zilnic al cafelei.

— Îhî, sînt sigură. Cîndva mă gîndeam şi eu să-mi deschid o cafenea.

— O să primiţi cafea pe gratis toată viaţa.

— Cum o vrea Domnul, spun eu.

Pe masă, dinaintea mea, stă cafeaua fără egal a lui Zak. Deasupra mea se învîrt palele ventilatoarelor, ce imită cele patru direcţii ale unei giruete rotitoare. Vînturi puternice, ploi reci sau perspective de ploaie. Un continuum ameninţător de ceruri funeste, care se infiltrează subtil în toată fiinţa mea. Fără să bag de seamă, alunec într-o stare de indispoziţie uşoară, dar persistentă. Nu o depresie, ci mai degrabă o fascinaţie a melancoliei, pe care o frămînt în palmă ca pe o mică planetă vîrstată de umbre, imposibil de albastră.

Scaunul lui Roberto Bolaño, Blanes, Spania

1. Film artistic din 1972 despre avatarurile faimei în industria muzicală (reggae).