Dan Lungu

În Iad toate becurile sunt arse

roman

Editura Polirom

2011

© 2011 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN eBOOK: 978-973-46-2091-3

ISBN: 978-973-46-1852-1

Redactor: Ioana Aneci

Coperta: Radu Răileanu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepseşte penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Dan Lungu (n. 1969, Botoşani), conferenţiar la Catedra de Sociologie, Universitatea „Al.I. Cuza” din Iaşi, este unul dintre cei mai apreciaţi şi mai traduşi scriitori din noua generaţie, cărţi ale sale fiind publicate în zece limbi: franceză, germană, italiană, spaniolă, poloneză, slovenă, maghiară, bulgară, greacă şi turcă. A făcut studii postdoctorale de sociologie la Sorbona şi este redactor al revistei Au Sud de l’Est (Paris). În 1996, iniţiază la Iaşi grupul literar Club 8. În 2001 şi 2002, redactor-şef al revistei de cultură Timpul. În 2005, face parte din grupul de scriitori români invitaţi la „Les belles étrangères”, Franţa. Romanul de debut, Raiul găinilor (Polirom, ediţia I, 2004; ediţia a II-a, 2007; ediţia a III-a, 2010), a fost patru luni în topul vânzărilor editurii franceze Jacqueline Chambon, iar ediţia germană a fost declarată, în decembrie 2007, cartea lunii în Germania. Cel de-al doilea roman, Sunt o babă comunistă! (Polirom, ediţia I, 2007; ediţia a II-a, 2010), se află în curs de adaptare cinematografică în regia lui Stere Gulea, iar versiunea franceză a cărţii a fost dublu nominalizată la Premiile Europene Jean Monnet (Franţa, 2008). Tot la Polirom a mai publicat două volume de proză scurtă, Băieţi de gaşcă (2005) şi Proză cu amănuntul (ediţia a II-a, 2008), şi romanul Cum să uiţi o femeie (ediţia I, 2009; ediţia a II-a, 2010). Alături de Radu Pavel Gheo a coordonat volumul colectiv Tovarăşe de drum. Experienţa feminină în comunism (2008), iar alături de Lucian Dan Teodorovici a coordonat Str. Revoluţiei nr. 89 (2009). I se montează piesele Cu cuţitul la os (Green Hours, Teatrul Luni, 2002), Nuntă la parter (spectacol-lectură la Teatrul Odeon, 2003; spectacol-lectură la Teatrul Luceafărul, Iaşi, 2006, în cadrul proiectului DramatIS) şi Vrăjitoarea pofticioasă (piesă pentru copii, Teatrul Luceafărul, Iaşi, 2008). Piesa La mulţi ani!, parcă aşa se spune, nu? a fost una dintre câştigătoarele Bursei de texte noi Dramafest, ediţia 2008. Este distins cu Premiul Societăţii Junimea pentru activitatea literară pe 1993, Premiul Editurii Nemira pentru proză scurtă (1997), Premiul USR, filiala Dobrogea, pentru debut în proză (1999), Premiul Goethe Zentrum pentru promovarea originalităţii, ca reprezentant al Clubului 8 (2001), Premiul USR, filiala Iaşi, pentru proză (2005), Premiul „Vasile Pogor”, al Primăriei Municipiului Iaşi, pentru activitatea literară (2007), Personalitatea culturală a anului (2009), Premiul USR, filiala Iaşi, pentru proză (2010). Membru al Uniunii Scriitorilor din România.

unu

Ningea hipnotic şi toate celelalte simţuri, cu excepţia văzului, îi amorţiseră, ca şi cum cea mai mare parte a trupului căuta să se sustragă realităţii. Nu-şi permitea să se plictisească, ci doar să se transforme într-un ochi imens, vigilent şi prostănac. Din când în când, se putea lăsa pe spătarul scaunului, de parcă n-ar fi avut nici o treabă. Uşa metalică a imobilului de vizavi, vopsită grosolan în verde crud, pâlpâia printre fulgii scămoşi. În dreptul ei, nu se ştie când – orice secundă e bună pentru aşa ceva –, trebuia să apară tipul în palton negru cu faţă de frizer slugarnic, omul lui, căruia, dacă ar fi bărbat şi nu ar depinde într-un mod ciudat de puşculiţa doamnei Măriuca, ar trebui să-i plombeze un cap între sprâncene. Deşi la prima vedere pare de la sine înţeles, e al naibii de greu să alegi între banii de ţigări şi principii sau, mai rău, adică de-a dreptul infernal, între tutun şi orgoliu, mai ales când ai fi în stare să-ţi fumezi şi mama. Iar pe lângă mahorcă mai există o sumedenie de lucruri de care eşti convins că ai neapărată nevoie.

Mesteca de ceva vreme, pierdut între acele mese stinghere şi scaune din plastic, pe care le descoperea de fiecare dată când îşi abătea privirea fie şi un milimetru, le descoperea tresărind, schelete ale unor martori care putreziseră pe tăcute la datorie. Mesteca în silă sau doar absent şi dumicatul refuza să alunece pe gât, se transformase într-un aluat acrişor, gata să fermenteze. Gura se mişca fără el, fără să comunice cu restul trupului, se agita inutil, ca un animal în cuşcă, dar totul era bine ferecat, esofagul şi balonul asimetric al stomacului îi refuzau, parcă tot mai des în ultima vreme, cooperarea, aşa că îşi eliberă cavitatea bucală scuipând pasta călâie în scrumieră şi îşi clăti gura cu vin roşu demisec. Se învioră ca şi cum tocmai ar fi aprins o lumină. O mică revelaţie gustativă îi smulse un zâmbet imperceptibil, aburul unei bucurii confuze, fără a-l deturna câtuşi de puţin de la verdele primăvăratic din capătul privirii. Îşi încleştă degetele, cu infime tremurături involuntare, pe sticla groasă a paharului, ca de fiecare dată când îi auzea vocea. Desigur, nu i se adresa direct, însă rotunjea cuvintele destul de clar încât să fie sigură că ajung până la el. N-o zărea nici măcar cu coada ochiului, dar ştia că e acolo, îngenuncheată pe una din mesele de plastic, cu ochii lăsaţi în decolteu şi cu nelipsitul ei cesuleţ la mână. Se ruga fără să se miorlăie, stăpână pe sine, dar smerită, cu cuvinte îmbibate de lacrimi, nori negri şi sterpi, care nu ţârâie cu una, cu două, ci doar în furtuni dezlănţuite, se ruga cu demnitatea la limita disperării, către creatorul tuturor lucrurilor, al celor văzute şi al celor nevăzute, al celor simple şi al celor complicate, să-l dezbare pe păcătosul ei de bărbat de darul beţiei. Desigur, bărbatul ei era chiar el. Cuvintele indirect mustrătoare îi picau greu, fierbinţi ca plumbul topit, cu atât mai mult cu cât le socotea fabulaţii neruşinate. La început, auzite din dormitor în timp ce el moţăia cinstit şi neprihănit în faţa televizorului, asemenea vorbe l-au lovit cu barosul, apoi cu ciocanul, apoi cu ciocănelul, iar acum îi desfac sufletul cu şurubelniţa în cruce. Desigur, spera din toată inima ca atoatăştiinţa divină să-şi intre în atribuţiuni şi să deconspire exagerările consoartei, iar îngerul Domnului să pogoare diafan pe lângă lustră, să se aşeze pe mâna cu cesuleţ şi să spună: mai uşurel, femeie! Aştepta asta de câţiva ani buni, sub diferite şi întortocheate variante, însă ce înseamnă câţiva ani pentru Cel Etern decât o clipire de gene? Ei da, avea răbdare cât şapte bătrâni chinezi laolaltă şi, în aşteptarea clipei de graţie, zemos-răzbunătoare, se prefăcea că nu aude, îşi astupa urechile cu ceara indiferenţei jucate şi îşi anestezia tresăririle de orgoliu de preferinţă cu vin roşu demisec. Când, în cele din urmă, vocea ei se sugrumă într-un oftat stins, se auzi difuzorul de deasupra tejghelei, care anunţa ninsori bogate în toată ţara şi eventuale furtuni de zăpadă în zona lor.

După toate aparenţele, era încă dimineaţă; lumina era nehotărâtă, iar copiii încă nu porniseră cu colinda. Dacă omul lui nu catadicsea să se încheie la prohab şi să-şi scoată faţa de frizer slugarnic la aer, asta până în ceasurile amiezii, supravegherea lui risca să devină un coşmar. Hoardele de prunci, însetate să vestească naşterea Domnului şi să strângă un bănuţ, deja fremătau în dosul uşilor, gata să se năpustească cu steaua spre casele creştinilor. Cum se însera devreme, picioarele lor trebuiau să fie iuţi şi colindele scurte, ceea ce însemna că intrarea imobilului de vizavi se va transforma într-un adevărat furnicar. Pentru a-şi îndepărta această viziune sumbră şi a-şi mai potoli neastâmpărul degetelor, bău două pahare de vin, scurt, cu o neatenţie studiată, unul după altul, ca şi cum le-ar fi răsturnat din greşeală.

Dincolo de geamul pe care praful din vară supravieţuise ca prin minune, amortizând albul zăpezii, bănuia şerpuitoare miresme. Îmbibate în hainele copiilor, mirosurile de sarmale şi cozonac se vor răspândi în tot oraşul, înlocuind izul aspru de şorici pârlit, tot mai persistent pe măsură ce te îndepărtai de centru şi te apropiai de mahalale. Aroma evanghelizatoare a cuhniilor alunga, într-un război nevăzut, damfurile păgâne, iar hainele micuţilor, îndeosebi căciulile pufoase, fularele şi mănuşile, căptuşite cu mirosuri binecuvântate, erau armele cele mai de preţ. Doar subsolurile igrasioase ale blocurilor de beton exalau duhori atee şi proletar-revoluţionare; câte un cadavru al lui Lenin putrezea în fiecare dintre ele. Ningea cu fulgi cât nasturii şi strada din faţa cârciumii era calmă. Înăuntru, un cer rarefiat de fum de ţigară plutea leneş, departe de orice atmosferă festivă şi imun la semnele naşterii. Băiatul de la bar, ghemuit sub tejghea, scria absorbit sms-uri pe telefonul mobil, cu gândul la petreceri, nu la gestiune şi la vânzări. Nu l-ar fi mirat să afle că dă ţigări pe sub mână, la preţ de contrabandă. Jumătate de ceas să fi avut liber, să-l îndemne la taifas şi spovedanii, aşa cum, dacă era nevoie, se pricepea straşnic, l-ar fi descusut până la a şaptea spiţă. Ea începu să se roage din nou, cu glas parcă ceva mai piţigăiat, ca şi cum lacrimile şi-ar fi pierdut răbdarea, devenind, fără doar şi poate, comică, deşi oamenii se feresc să râdă de asemenea lucruri, iar îngerul Domnului, prins cu pregătirile Ajunului, o lăsa să toarne minciuni cu nemiluita, minciuni în care ea credea, rătăcită de propriile scorneli, şi pentru care era în stare să plângă până când pleoapele îi foşneau ca iasca. Îngerii Domnului, suflecaţi până la coate, ca tractoriştii, frământau aluaturi de cozonac alături de babe noduroase în sate fără ceasuri, învârteau la sarmale în bucătării cu geamuri năduşite şi cu candelă deasupra aragazului, fierbeau cazane mari de zeamă de cocoş şi le puneau la răcit în străchini cu motive populare sau în castroane de plastic, nu găseau timp, sărmanii, să pogoare pe o mână cu cesuleţ şi să spună: mai uşor, femeie! Aşa că nici el nu voia să o audă, o lăsa să bâiguie în legea ei, vrute şi nevrute, până când, într-o zi, îşi va ieşi amarnic din pepeni şi va face măcel, nu alta. Uşii metalice a imobilului gri, cu faţada bătută în praf de piatră, îi crescuseră ditamai ramurile, frumos arcuite într-o coroană bogată, verdele crud era însoţit de floricele mărunte şi albe, bătute ca liliacul. Din frunzişul acelui arbore trebuia să apară capul celui pe care îl aştepta, faţa aceea de frizer slugarnic care merita pumni în nas, cum tot pe acolo vor fi nevoiţi copiii să se caţere pentru a vesti naşterea Mântuitorului celor din blocul cu patru etaje, unde, era sigur, pe jumătate dintre locatari îi durea în spate de viaţa veşnică, însă aveau o slăbiciune pentru jumări, vin rece şi castraveţi muraţi. Într-o bună zi, pe la amiază, i-a spus: mai bine mi-ai face un copil! Cam la doi ani după aceea lui i-a părut rău pentru aceste cuvinte, iar cam la zece ea şi-a netezit bluza şi a zis: doctorul s-a dat bătut, nu avem nici o şansă. Ca să repare cumva greşeala de cu zece ani în urmă, când cuvintele lui fuseseră fără răutate, dar de prisos, iar faţa ei s-a vestejit văzând cu ochii, a mormăit: degeaba mai fac facultate… Ea nu s-a înseninat, dar i-a priit. Deja relaţia cu ea, la acel moment, avea gust de câlţi, însă cuvintele scăpate cu zece ani în urmă îl împinseseră să fie amabil. Apoi i-a întors spatele, a urcat în taxi şi l-a buşit plânsul. Nici nu bănuia, săraca, ce veste proastă putuse să-i dea şi nici el nu vedea foarte clar marginile dezastrului, însă intuiţia hăului l-a făcut să explodeze. Mult mai târziu s-a gândit că izbucnitul în plâns are ceva în comun cu ejacularea, mai ales cu cea stearpă, apogeul plăcerilor solitare. Oricum, fusese mult mai bine aşa decât să fi lăsat timp să se caşte între ei una dintre acele tăceri adânci, pâcloase, ambigue, din care, la fel ca în anestezia totală, nu ştii dacă te mai trezeşti. Atunci a murit a treia sau a patra oară, nu mai ţinea minte exact. Prin frunzişul copacului, copiii aveau să se strecoare greu. Parcă îi vedea: bondoci, cu căciulile pe ochi şi cu obrajii roşii, aburcându-se pentru a intra în scara blocului. Noroc că până la ceasurile amiezii avea timp să-l taie, deşi nu-i pica deloc bine să pună securea pe un copac înflorit, asta îi amintea, printr-o asociaţie stranie, de o imagine de film, în care un soldat împuşcă o femeie gravidă, ca şi cum ar fi fost acelaşi lucru. Asta îl întristează şi îl răscoleşte, un vânt rece bate printre lucruri nelămurite. Deşi ştia bine că niciodată cuvintele nu pot cuprinde tot ce vreun vârtej viscoleşte în mintea şi sufletul omului ori mai cu seamă în amintirile lui neclare, din când în când, avea un chef nebun să-şi povestească cuiva viaţa de dinainte de a muri prima dată, asta îl relaxa, îl conecta la o baterie care îi reda pofta de viaţă pentru un timp, însă strada era goală, gospodinele nu-şi vedeau capul de treabă, băiatul de la bar trimitea sms-uri disperate, copiii fremătau de nerăbdare în dosul uşilor. Ar fi trebuit să pună mâna pe topor, să taie copacul de vizavi, să dea buzna în apartamentul cui trebuia şi să-l scoată de urechi pe insul cu faţă de frizer slugarnic, ca pe un iepure leşinat. Nimic nu i se părea mai drept în acel moment, decât să-i ţină căpăţâna insului sub cot, să-i care pumni în figură şi să-i povestească despre el, cel care stătea acolo pe scaunul de plastic şi îl aştepta, să-şi depene viaţa şi gagiul să înţeleagă de ce o încasează, să-i spună o sumedenie de lucruri pe care altfel risca să le uite chiar el pentru el însuşi, ceea ce ar însemna, într-un fel, să moară pentru ultima dată, dacă într-adevăr există aşa ceva.

doi

Să-mi trag una, îmi amintesc totul, de-a fir a păr, că mă şi sperii, să nu fie vreo boală, ceva. Nimic din ce s-a întâmplat în viaţa aia mişto din liceul ăla de doi bani nu vrea să se şteargă. Stau toate căcaturile lipite ca abţibildurile pe creierul meu alcoolizat, în puii mei, şi, oricât le-ai râcâi cu unghia, nu se lasă zgâriate un milimetru, parcă-s tatuate pe pielea creierului, dacă scârba asta de creier o fi având vreun fel de piele. E ca şi cu tricoul ăla bengos pe care-l aveam pe vremuri, pe care scria Metallica, mişto, cu litere cauciucate şi cu colţurile de la „M“ terminându-se cu nişte corniţe de drac. Ei bine, oricât îl spălai, scrisul ăla nu crăpa, nu se jupuia, pe bune, nu mai văzusem aşa ceva, diavolie curată. Sau ca o pânză de ecran pe care, de câte ori iau una mică – sau două-trei, naiba să le socotească – şi cad în butoiul cu melancolie, un pitic năstruşnic urcă în tărtăcuţă şi dă drumul la film, acelaşi de fiecare dată, un film adevărat cu chestii adevărate, nu dume, nu căcaturi, nu baliverne de dat apă la hamsteri. Un film despre mine şi-ai mei, alb-negru, atât de departe şi atât de aproape în acelaşi timp, să-mi trag una, că nici eu nu mai ştiu dacă nu-s, pana mea, eu cel dintr-o altă viaţă. Beau enşpe beri sau un vin şi mă uit la mâna asta cu vopseaua scorojită, cu bătăturile cât piuliţele, cu venele umflate şi parcă nu-i mâna mea, fiindcă, puii mei, mâna mea era tânără, mi-o amintesc clar de pe vremea când mi-o trăgeam singur. Şi-mi dau seama că mâna mea a îmbătrânit, dar sufletul meu, să mor eu, a rămas tânăr, ba chiar parcă de puştan, ce chestie, îmi spun, nu-i normal, sau, dacă-s bine dus pe ulei, îmi vine să vărs o lacrimă pentru mâna mea bătrână, aşa, ca pentru cineva drag care s-a răcit prea devreme. Nu spun o vorbă, las bobiţa de apă chioară să se prelingă pe nas, în halba cu bere, las că se sărează, surâd, face bine la rinichi. Să-mi fut una, îmi amintesc clar că tricoul cu Metallica l-am căpătat moca. Parcă s-a întâmplat ieri! Ţineţi-vă bine vezica, să nu vă udaţi pe voi de râs, dar într-o bună dimineaţă, mahmuri-mahmurei, Bastârcă şi cu mine am pornit hotărâţi la cules flori de tei. Bastârcă voia să facă o faptă bună, iar eu, băiat finuţ, nu-i puteam reteza avântul. Îi promisesem la beţie că merg cu el până în pânzele albe, iar acum, după o noapte nasoală, în care soilisem câteva ore transpirate şi chinuite, iată-mă în stradă aşteptându-l. O clipă mi-a trecut prin minte că musiu Buze-Late încă mai doarme răscrăcărat, visând câte-n lună şi-n stele, iar eu picasem de fraier. De ciudă, am tras un scuipat la întâmplare, care s-a agăţat taman de gărduţul de fier forjat, balansând îndelungat, ca într-un experiment din laboratorul de fizică. Bastârcă a picat din cer fix lângă mine.

— Unde pula mea mergem? m-a întrebat cu vocea foşnind ca o pungă de plastic, gânditor, scărpinându-se în vârful capului.

Eram în staţia de autobuz de pe bulevard, acolo ne dăduserăm întâlnire, cumva la mijlocul distanţei. Omul meu avea faţa destrămată, iar eu îmi simţeam stomacul de parcă tocmai înghiţisem un arici în agonie. Vremea era ca lumea, aerul era greţos de parfumat.

— Dacă te mai zgâncireşti mult, o să te strici la creier, îi spun eu, fără prea mare chef să-mi mişc fundul.

Aş fi evaporat o bere în treizeci de secunde, dar în comerţul socialist până-n zece erai condamnat la sete silnică pe viaţă. M-am benoclat la ceas, mai erau vreo cinci minute de chin.

— Nu-i cazul, în puii mei! zice el şi începe să râdă rar şi înfundat, ca un clopot ruginit.

Şi m-am gândit aşa, într-o doară, cum e să fii stricat la creier, toate gândurile de rahat să se elimine într-o diaree naşpa, neagră şi duhnitoare, iar tu să rămâi cu mintea limpede ca becul, cum, puşca mea, tre’ s-o aibă îngerii.

— Io zic s-o tăiem în zona industrială, frăţioare, tre’ să fie tei gârlă acolo, mai spune el, trăgându-se, de-atâta efort intelectual, de-o ureche.

După o noapte de droşpăială, nu era o idee chiar expirată, mă aşteptam la ceva mai naşpa. Pana mea, pe la două de noapte omul meu sprijinise felinarul din faţa blocului la Văru, iar eu îi ţinusem de urât. Vomitase lângă o Dacie cu număr mic, aşa că se simţea mai bine şi era în dispoziţie filosofică. Să-l duc acasă, nu mă ţinea ghebul, să-l las naibii acolo, nu mă lăsa sufleţelul. Era prietenul meu, ce pălăria mea! Şi-i promisesem că vom culege tei împreună. Dar voiam să-l mut, futu-i, doi paşi mai încolo, să nu dăm de bucluc cu proprietarul maşinii, vreun guşter împuţit de la partid. Dar omul meu avea oase de plumb şi încăpăţânare de măgar, nu şi-ar fi mutat hoitul nici în ruptul capului. Băgase de seamă fascinat că pe cer sunt milioane şi milioane de stele, lucind fierbinţi şi umede ca nişte pizde. Toate ne făceau cu ochiul. Una dintre ele şi numai una era a lui şi numai a lui, dar care? Câte pizde străine şi triste trebuie să încerci până dai de a ta, aia adevărată, pentru care să-ţi dai, cum se zice, viaţa? Câte pizde ciufute şi acre sau uscate ca iasca trebuie să treci pe inventar până spui: asta e, frate, de-aici eu nu mai plec? Era patetic în melancolia lui şi mi-era drag, întrebările lui îmi stârneau mâluri în suflet, dar, pula mea, nu voiam s-o iau pe coajă pentru o maşină borâtă. L-am luat cu frumosul, l-am ameninţat, am încercat o mie de tertipuri, dar el nu-şi desprindea ochii de găurile din cer. În cele din urmă a cedat, a scos cheia din buzunar şi m-a asigurat că el nu face un pas, pentru că nu va dura mult şi casa lui va trece pe acolo să-l ia, se va opri un pic, el va descuia şi va intra ca boierul, aşa că n-are rost să-şi tocească pingelele. Când am auzit una ca asta, mi-a sărit muştarul pe loc şi l-am înjurat ca scos din minţi, până a ieşit un bulangiu nevrotic la un balcon de căcat şi ne-a ameninţat cu miliţia. Am tăcut înciudat. Bastârcă-mi tot şoptea cleios că ce-s eu, deşteptul curului, de-i ţin eu lui morală, când o maşină ne-a prins în faruri ca pe două insecte caraghioase. Mă pregătisem de-o tiradă lacrimogenă cu miliţia, aceeaşi schemă de cacao, cu-n papagal fraierit de-o pizdă, pardon, cu-n băiat părăsit de-o fată, care merge întotdeauna la marele fix, dar n-a fost nevoie, că a ieşit un ţigan cu jachetă de piele neagră şi mustaţă şmecheră şi a spus:

— Hai, bă pulică, să te duc acasă la mă-ta, că eşti muci!

— Ţi-am spus eu că vine, băi frână, mi-a rânjit Bastârcă, fluturând cheia, şi dus a fost.

— Io zic s-o tăiem în zona industrială, frăţioare, tre’ să fie tei gârlă acolo, a mai spus a doua zi.

— N-ar fi mai mişto să lingem o bere înainte? îl întreb eu, trăgând cu ochiul la ceas. În zece secunde suntem serviţi, moşule.

Bastârcă mă priveşte viclean, apoi trist. Dă din cap cu îndărătnicie că nu.

— Şi mai culegem tei la pulivară… las că ştiu eu. Mă sparge bunică-mea!

— Numai una, boierule! Arde instalaţia.

— Nţ!

Avea dreptate în felul lui – te aşezi la o bere sau la o cinzeacă şi, puii mei, nici nu bagi de seamă cum trece ziua, anul sau chiar viaţa, iar când dai să te ridici, genunchii îs moi ca fularul, buzunarele-s bătute de alizeu, nici un sfanţ, de-un taxi jerpelit, nu face pui printre firele de tutun din trezoreria lui peşte. Nu că i-ar fi tremurat chiloţii de frica bunicii Ghiocela, nume fistichiu şi tandru, care parcă ascunde o poveste gheboasă de iubire, cu cuţite jucăuşe şi cai în spume, cu descântece cocârlibăcite în apă-nencepută sau lapte de iapă, dar o iubea pe ghiujul ăsta de babă, cum o alinta el golăneşte, în rarele momente când îşi descleşta fălcile să vorbească despre ea. Bunica Ghiocela îl crescuse, îi cântase şi îi scosese răceala din corp cu păhărele încălzite şi prişniţe cu muştar. Bea toată iarna ceai de tei cu rom, fuma Carpaţi fără filtru şi dădea într-o pereche soioasă de cărţi. Chiştoacele le strângea într-o cutie mare de tablă cu capac, în care cândva fusese cafea turcească, le păstra pentru vremuri naşpa, când banul se rostogoleşte spre cei mai norocoşi. La ananghie, răsucea tutunul puturos în foaie de ziar, stând cu picioarele strânse sub ea şi înjurând pe nimeni şi pe toată lumea. Pentru bunica Ghiocela, Bastârcă ar fi băgat mâna în gură de câine şi l-ar fi întors pe dos ca pe mănuşă. Aşa că ne-am cărat spre zona industrială, fripţi de-o sete de zile mari.