Taiye Selasi, Ghana Must Go

Copyright © 2013 by Taiye Selasi

All rights reserved

© 2015 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-5260-0

ISBN PDF: 978-973-46-5261-7

ISBN print: 978-973-46-5073-6

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: © Helea / Shutterstock.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

TAIYE SELASI (n. 1979, Londra) este absolventă summa cum laude a Universităţii Yale din SUA şi are un masterat în relaţii internaţionale obţinut la colegiul britanic Nuffield din Oxford. În 2005 a publicat în The LIP Magazine un eseu de mare succes, „Bye-bye, Babar”, în care a popularizat conceptul de „afropolitan”. Povestirea sa „Vieţile sexuale ale fetelor africane” a fost publicată în antologiile Granta 115: The F Word (2011) şi The Best American Short Stories (2012). În 2013 Selasi a publicat romanul Înapoi în Ghana, care a avut un succes imens şi a fost tradus în peste douăzeci de ţări.

Partea I

Plecat

1

Kweku moare desculţ, într-o duminică, înainte de revărsatul zorilor, iar papucii aşteaptă la uşa dormitorului precum câinii. Acum stă pe pragul dintre verandă şi grădină, gândindu-se dacă să se întoarcă să-i ia. N-o s-o facă. Ama, a doua lui soţie, doarme în acel dormitor, cu gura întredeschisă, cu fruntea uşor încreţită, obrazul căutând cu înfrigurare un petic rece de pernă, şi nu vrea să o trezească.

N-ar putea nici dacă ar încerca.

Doarme buştean. Un obiect fără simţuri. Doarme ca mama lui, ruptă cu totul de lume. Ar putea să le fie jefuită casa – de nigerieni în şlapi rulând până în dreptul uşii în tancuri ruseşti ruginite, fără urmă de discreţie, aşa cum au făcut pe Victoria Island (sau cel puţin aşa a auzit de la prieteni: regii şi cowboy-i petrolului demobilizaţi în Greater Lagos, acea sămânţă africană rară: bogată şi neînfricată) –, iar ea tot ar continua să sforăie blând, un soi de aranjament muzical, visând la bomboane şi la Ceaikovski.

Doarme ca un copil.

Dar el îşi urmează gândul oricum, din dormitor până pe verandă, făcând un adevărat spectacol din a fi atent. O reprezentaţie pentru el însuşi. Mai face asta, a făcut-o întotdeauna de când a plecat din sat, mici spectacole în aer liber pentru un singur spectator. Sau pentru doi: el şi cameramanul lui, acel cameraman taciturn şi nevăzut care s-a furişat lângă el cu zeci de ani în urmă, în bezna de dinaintea zorilor, când locuia la ocean, şi care de atunci l-a urmărit peste tot, în fiecare zi. Filmându-i viaţa în tăcere. Sau: viaţa Omului Care se Doreşte a Fi şi pe Care L-a Părăsit pentru a Deveni.

În această scenă, dormitorul: Soţul Grijuliu.

Care nu scoate un sunet când se strecoară afară din pat, dând cuvertura la o parte fără zgomot, punând jos fiecare picior pe rând, căznindu-se să nu-şi trezească soţia cea de netrezit, să nu se scoale prea repede pentru a nu deranja salteaua, traversând camera aproape neauzit, închizând uşa într-o linişte desăvârşită. Şi apoi, cu aceeaşi discreţie, străbate holul şi iese pe uşa care dă în curte, unde cu siguranţă nu-l poate auzi, dar unde păşeşte tot pe vârfuri. Merge de-a lungul potecii scurte, încălzite de soare, din aripa principală către aripa camerei de zi, unde zăboveşte o clipă să-şi admire casa.

Construcţia asta pe un singur nivel e strălucit alcătuită, sigur, nu este inovatoare, dar e practică şi proiectată cu eleganţă: o curte interioară simplă, cu câte o uşă în fiecare colţ, ce dă în aripa principală şi în aripile camerei de zi, sufrageriei şi dormitorului (de oaspeţi). A desenat planul acesta pe un şerveţel, la cantina spitalului, în al treilea an de rezidenţiat, când avea treizeci şi unu de ani. La patruzeci şi opt a cumpărat parcela de pământ de la un pacient napolitan bogat, care făcea speculă cu terenuri, avea legături cu Mafia şi diabet de tip 2 şi care s-a mutat în Accra pentru că, spune el, îi aminteşte de Napoli-ul anilor ’50 (bogăţie lângă neajunsuri, aer proaspăt de mare lângă canalizare, săraci putrezi şi bogaţi încă şi mai putrezi unii lângă alţii pe plajă). La patruzeci şi nouă a găsit un tâmplar dispus s-o ridice, singurul ghanez care n-a avut nimic împotrivă să pună o gaură în mijlocul unei case. Tâmplarul avea şaptezeci de ani, cataractă şi un abdomen perfect definit. A terminat în doi ani, lucrând ireproşabil şi de unul singur.

La cincizeci şi unu şi-a mutat lucrurile în casă, dar era prea multă linişte.

La cincizeci şi trei şi-a luat o a doua nevastă.

Proiectată cu eleganţă.

Acum zăboveşte la colţul curţii interioare, între două intrări, unde se întrezăreşte planul casei, unde poate vedea structura, şi îl studiază aşa cum pictorul îşi studiază propriul tablou sau mama nou-născutul: cu emoţie şi mirare, văzând cum acest lucru care a prins contur în mintea sau în trupul lui a izbutit să iasă la iveală, având o viaţă proprie. E un pic derutat. Cum a ajuns acest lucru aici, din el în faţa lui? (Sigur că ştie: prin punerea corectă în aplicare a uneltelor corespunzătoare; la fel e şi cu pictorul, cu mama, cu arhitectul amator – şi totuşi e o minune.)

Casa lui.

Casa lui frumoasă, practică, elegantă, care i se înfăţişă întreagă, dintr-odată, cu întregul ei etos, precum un zigot fecundat ce ţâşneşte inexplicabil din întuneric, înzestrat deja cu un întreg cod genetic. Un întreg sistem logic. Cele patru cadrane: o consimţire a simetriei, a experienţei sale, a hârtiei milimetrice, a compasului, a eternei călătorii / a eternei reîntoarceri etc., etc., o curte interioară cenuşie, nu verde, cu piatră netedă, plăci de ardezie, ciment tratat, un fel de renegare a tropicelor, a locului de baştină: deci o patrie reinventată, toate liniile trasate curat şi drept, nimic luxuriant, catifelat sau înverzit. Instantaneu. Totul acolo. Acum aici. Zeci de ani mai târziu, pe o stradă din vechiul orăşel Adabraka, o suburbie lăsată în paragină cu conace din perioada colonială, cu stuc văruit şi câini vagabonzi. E cel mai frumos lucru pe care l-a creat vreodată…

în afară de Taiwo, îi trece deodată prin minte, un gând care-l uluieşte. Aici, Taiwo însăşi – cu un desiş negru în loc de gene şi piatră sculptată în loc de obraji şi nestemate în loc de ochi, buze trandafirii precum cochiliile scoicilor pe dinăuntru, imposibil de frumoasă, o fată imposibilă – îşi face cumva apariţia în faţa lui, întrerupându-i astfel rolul Soţului Grijuliu, apoi se risipeşte ca un fum. E cel mai frumos lucru pe care l-a creat de unul singur, îşi corectează Kweku observaţia.

Apoi merge mai departe de-a lungul potecii, intră pe uşa care dă în camera de zi, străbate sufrageria, veranda şi ajunge în prag.

Unde se opreşte.

2

Mai târziu în aceeaşi dimineaţă, când zăpada va începe să cadă, bărbatul se va sfârşi şi un câine va simţi mirosul morţii, Olu va ieşi fără grabă din spital, îşi va pune jos BlackBerry-ul şi cafeaua şi va începe să plângă. Nu va avea de unde să ştie cum se crapă de ziuă în Ghana; îl vor despărţi kilometri şi oceane şi fusuri orare (şi alte feluri de distanţe care sunt mai greu de parcurs, precum durerea şi furia şi mâhnirea împietrită, toate acele întrebări rămase, de-atâta amar de vreme, nerostite şi fără răspuns şi generaţii de tăceri şi ruşini tată-fiu) şi va amesteca lapte de soia în cafea într-o cantină de spital, cu ochii împăienjeniţi, nedormit, aici şi nu acolo. Dar îşi va putea închipui – tatăl lui, acolo, mort în grădină, un bărbat sănătos, la cincizeci şi şapte de ani, în formă excepţională, cu bicepşi fermi şi plini conturându-i braţele, cu abdomen ferm şi plin conturându-i maioul mulat marca Fruit of the Loom, alb perfect pe maro închis, purtat împreună cu pantalonii aceia MC Hammer ridicoli pe care el îi detestă, dar lui Kweku îi plac – şi, oricât ar încerca (e doctor şi ştie mai bine, nu suportă când pacienţii îl întreabă: „Şi dacă vă înşelaţi?“), nu va putea să alunge gândul.

Că doctorii se înşală.

Că lucrurile de genul ăsta nu „se întâmplă pur şi simplu“.

Că ceva s-a întâmplat acolo.

Nici unui medic cu experienţa lui, nemaivorbind de talentul excepţional – şi, orice s-ar spune, omul îşi cunoştea meseria, chiar şi detractorii lui recunosc asta, era „un artist al bisturiului“, un chirurg fără egal, un Carson ghanez şi aşa mai departe –, nu i-ar fi scăpat semnele unui atac de cord care se manifestă atât de lent. Tromboză coronariană simplă. Floare la ureche. Să fi acţionat rapid. Şi ar fi fost timp, cel puţin jumătate de oră, din ce spune mama, treizeci de minute să acţioneze, „să apeleze la experienţa lui“, pentru a folosi cuvintele doctorului Soto, specialistul preferat al lui Olu, sfântul său patron american de origine mexicană: să analizeze simptomele, să pună repede un diagnostic, să se ridice, să intre în casă, să-şi trezească nevasta, iar dacă nevasta nu ştia să conducă – lucru foarte probabil, din moment ce nu ştie să citească –, atunci să conducă el însuşi până într-un loc unde să primească ajutor. Şi să-şi pună papucii în picioare, pentru numele lui Dumnezeu.

În schimb, el n-a făcut nimic. N-a analizat nimic, n-a spus nimic. Doar a străbătut alene veranda, apoi s-a prăbuşit în iarbă, unde, fără nici un motiv clar – sau din motive obscure pe care Olu nu le poate ghici şi, condamnat la neştiinţă, nici nu i le poate ierta –, tatăl lui, Kweku Sai, Marea Speranţă a ghanezilor, geniu risipitor, pur şi simplu a rămas acolo, prăvălit în pijamale, nefăcând absolut nimic până la răsăritul soarelui nemilos (mai mult o răscoală decât o răsărire, cenuşiul palid fiind ucis de sabia aurie), timp în care nevasta a deschis ochii, a băgat de seamă că papucii erau pe prag, un lucru neobişnuit, aşa că a ieşit să-l caute şi l-a găsit mort.

Un chirurg extraordinar.

Şi un atac de cord ordinar.

Cu un interval de patruzeci de minute în medie de la primul simptom până la deces, deci, chiar dacă e unul dintre acele cazuri în care lucruri de genul ăsta „se întâmplă pur şi simplu“, adică „se întâmplă pur şi simplu“ ca inimile oamenilor să se blocheze, vrând-nevrând, din senin, aşa cum apare un cârcel la tendonul genunchiului, rămâne încă problema timpului. Intervalul acela de minute întregi. Dintre primul junghi şi ultima suflare. Exact acele momente care îl fascinează pe Olu, o obsesie de-o viaţă, mai întâi în copilărie ca sportiv, apoi la maturitate ca medic. Adică momentele care au un rezultat.

Momentele tăcute.

Acele frânturi de tăcere dintre declic şi acţiune, când mintea este absorbită de detalii, iar întreaga lume îşi încetineşte ritmul pentru a privi ce urmează să se întâmple. Momentul în care acţionezi sau nu. După care e Prea Târziu. Nu chiar sfârşitul – acele câteva secunde discordante şi pline de disperare care preced sunetul ultimei sirene sau bipul lung şi plat al aparatului –, ci liniştea de dinainte, ruptura din mijlocul acţiunii. Întotdeauna, fără excepţie, există această ruptură, Olu ştie, aşadar, la numai câteva secunde după ce pistolul s-a descărcat, când alergătorul rămâne ghemuit sau porneşte prea repede, ori când victima unui foc de armă, simţind cum glonţul îi străpunge trupul, îşi duce sau nu o mână la rană, atunci lumea se opreşte. Dacă alergătorul va câştiga sau dacă pacientul va supravieţui are mai puţin legătură cu felul în care trece de linia de sosire decât cu ceea ce a făcut în aceste secunde premergătoare încremenite, iar Kweku nu a făcut nimic şi Olu nu ştie de ce.

Cum a putut tatăl lui să nu-şi dea seama ce se întâmplă şi cum a putut, dacă şi-a dat seama, să rămână acolo aşteptându-şi moartea? Nu. Trebuie să se fi întâmplat ceva care l-a vlăguit, l-a năucit, o emoţie puternică, o tulburare psihică, Olu nu ştie ce. Ştie însă un lucru: un bărbat activ sub şaizeci de ani, cu un istoric medical fără probleme, crescut cu peşte de apă dulce, care alerga opt kilometri pe zi şi şi-o trăgea cu o ţărancă nubilă idioată – fiindcă, orice s-ar zice, noua lui nevastă nu-i asistentă medicală: e inutil s-o învinovăţeşti, dar ar mai fi putut exista o speranţă, compresii toracice făcute corect / numai dacă s-ar fi trezit la timp –, un astfel de bărbat nu poate să moară în grădină, în urma unui atac de cord.

Ceva trebuie să-l fi împiedicat.

3

Picături de rouă pe iarbă.

Picături de rouă pe firele de iarbă, precum diamantele azvârlite din traista unui zeu-spiriduş care s-a nimerit prin preajmă, păşind uşor şi voios prin grădina lui Kweku Sai cu doar câteva clipe înainte să apară Kweku însuşi. Acum toată grădina străluceşte, licăreşte, chicoteşte precum şcolăriţele care-şi fac semn să tacă, roşind când se apropie băieţii îndrăgiţi: un mango strălucind regeşte, încărcat la mijloc cu frunze groase de un verde intens şi muguri de un galben luminos; o fântână strălucitoare acum plină de crăpături şi buruieni cu floricele albe, dar cu statuia rămasă întreagă, „mama gemenilor“, iya-ibeji, cândva un dar pentru fosta lui soţie, Folasadé, acum abandonată în fântână cu gemenii săi din piatră cioplită; flori strălucitoare pe care Folasadé le putea numi după înfăţişare, denumirile englezeşti, denumirile latineşti, un milion de nuanţe de roz; cerul radiază şi el, însă lumina soarelui nu răzbate peste cenuşiul delicat al sudului, ci sclipeşte doar la marginea norilor.

Grădina strălucitoare.

Umezeala strălucitoare.

Kweku se opreşte în prag şi priveşte îndelung întregul peisaj, cu răsuflarea tăiată, cu umărul sprijinit de uşa glisantă pe jumătate deschisă. Îşi spune în sinea lui, cu un junghi în piept, că lumea este uneori prea frumoasă. Că pur şi simplu nu are un preţ, că nu există nici o cale de-a o suporta: roua din iarbă şi lumina din rouă şi tonul acelei lumini nu sunt făcute pentru un doctor ca el, căci ştie că astfel de lucruri arareori rezistă şi a doua zi; că ele încă există, dar nu pentru mult timp, în această lume aşa cum a cunoscut-o el, un loc violent, absurd şi nemilos; că ori vor fi zdrobite, ori se vor elibera, lăsând în urma lor numai ruină. El ştie că cei de la Terapie Intensivă Neonatală au dreptate.

În secţia de Terapie Intensivă Neonatală nu se încurajează numirea nou-născuţilor, aşa cum avea să afle în cel de-al treilea an de stagiu în pediatrie, în acea sfâşietoare iarnă a lui 1975 în care mama lui tocmai murise, iar primul lui fiu tocmai se născuse. Dacă vreun copil ghinionist nu rezista nici două zile, îi sfătuiau pe părinţi să nu aleagă un nume, mâzgălind pe eticheta incubatorului „Bebe“ alături de numele de familie (A, B, C şi numele de familie pentru multipli). Mulţi dintre colegii lui găseau această practică grosolană, un fel de a capitula prematur şi fără luptă. Aceştia erau americani, cu dinţii lor albi şi cu laptele lor de vacă, pentru care mortalitatea infantilă era ceva de neconceput. Sau mai degrabă: de conceput în ansamblu, ca un număr, o statistică, adică x% dintre bebeluşii sub două săptămâni vor muri. Uşor de conceput la plural, dar inacceptabil la singular. Adică acel bebeluş albastru-cenuşiu.

Răposatul Bebe Nume de Familie.

Pentru africani, dimpotrivă (şi pentru indieni şi pentru băştinaşii din Indiile de Vest şi pentru acel leton fugit care se pripăşise în Baltimore), moartea unui nou-născut nu numai că era posibilă, ci şi cu nimic remarcabilă, cu atât mai mult când era inevitabilă, adică explicabilă. Asta însemna viaţa. Pentru ei, să nu botezi un copil avea sens, era chiar de admirat, era un mod de a te distanţa de existenţă şi, deci, de moarte. Exact genul de lucru la care se gândeau mereu în America, dar de care nu le păsa niciodată dacă era vorba de locuri precum Riga sau Accra. Sterilizarea emoţiilor umane. Reducerea suferinţei la un simplu mesaj dintr-o felicitare Hallmark. Curăţarea, parcă de către o asistentă scrupuloasă, a urâţeniei de pe nenumăratele chipuri ale durerii.

Chipuri pe care Kweku Sai le cunoştea.

Lui, care putea numi toate feţele durerii, această logică îi era familiară, căci venea dintr-o ţară caldă a lumii a treia unde băiatul, ţinându-se scai de mama însângerată în urma travaliului (unul fără rod) şi mergând cu ea în zori până la ţărmul oceanului, văzând-o cum aşază în apă trupuşorul neînsufleţit, ca pe un Moise mai puţin norocos, înfăşat cu totul în frunze de palmier şi în sudoare, şi apoi cum pleacă, fără s-o audă vreodată, nici măcar o singură dată, pomenind de el – ei bine, acolo băiatul învaţă că „pierderea“ e o noţiune. Nu mai mult decât un gând. Pe care ţi-l formezi sau nu. Prin cuvinte. Aşa încât nu poţi să pierzi, şi nici să spui că ai pierdut, ceva ce nu îngădui să existe în mintea ta.

Chiar şi atunci, la douăzeci şi patru de ani, proaspăt tată şi totuşi copil – un copil care tocmai îşi pierduse mama –, Kweku ştia asta.

Acum priveşte ţintă această strălucire, copleşit de frumuseţe, şi ştie ceea ce ştia cu atâtea ierni în urmă: că atunci când te confrunţi cu un lucru care e fragil şi perfect într-o lume urâtă, zdrobitoare şi nemiloasă, calea cea dreaptă este: să nu-i dai nume. Să te prefaci că nu există.

Dar nu funcţionează.

Acum simte încă un junghi, în numele perfecţiunii, în numele existenţei obstinate a perfecţiunii înăuntrul celor mai firave lucruri şi în faţa refuzului său – un refuz logic admirabil – de a lăsa această existenţă să-i pătrundă în inimă, în minte. În numele logicii incomode, al blestemului lucidităţii, indiferent de ce sfoară din acelaşi nod nenorocit trage: (a) zădărnicia de a vedea limpede, dată fiind fatalitatea frumuseţii, cu atât mai puţin a frumuseţii ivite din fragilitate într-o lume ca aceasta, în care o mamă încă plină de sânge trebuie să-şi îngroape copilul nou-născut, să se spele şi să meargă acasă să facă piure de igname; (b) stăruinţa frumuseţii, tocmai în fragilitate!, într-o picătură de rouă în zori, un lucru care se va sfârşi, iar asta în cateva clipe, într-o grădină din Ghana, Ghana cea luxuriantă, Ghana cea delicată, Ghana cea înverzită, unde ceea ce e firav moare.

Vede asta atât de limpede, încât închide ochii. Capul începe să-i zvâcnească. Îi deschide la loc. Încearcă să se mişte, dar nu poate. E înlănţuit, copleşit.

Ultima oară când s-a simţit aşa a fost cu Sadie.

4

Din nou iarnă, 1989.

Salonul de maternitate din spitalul Brigham.

Fola stă în capul oaselor în patul de spital, încă plină de sânge după naştere, şi îl strânge de mână.

Gemenii, în vârstă de nouă ani, dorm buştean în sala de aşteptare, pe fotoliile acelea albastre şi urâte umplute cu burete galben, aşezaţi la fel ca întotdeauna, pironiţi locului ca într-un joc de logică japonez cu piese din lemn: capul lui Taiwo pe umărul lui Kehinde şi obrazul lui Kehinde pe capul lui Taiwo, o fată şi un băiat cu aceiaşi ochi de chihlimbar scânteind pe chipurile altfel delicate şi tinere.

Olu mâncând felii de mere, deja atât de sănătos la paisprezece ani, citind O lume se destramă, singurul semn vizibil al supărării lui crescânde fiind mişcarea mecanică, în sus şi-n jos, a femurului.

Şi nou-născuta, încă fără nume, zbătându-se între viaţă şi moarte în incubator. Părând că pierde.

Bebe Sai.

În sala aceea de naşteri sordidă.

— Ce se întâmplă cu Idowu? Unde o duc?

L-a apucat de braţul gol. Era încă în costumul de operaţie, fără nimic altceva, cu braţele dezgolite. Făcea nişte cusături atunci când ea a intrat în travaliu (prea devreme). Un prieten de la Brigham îl anunţase prin interfon, iar el venise într-un suflet, prin zăpadă, de la Beth Israel până aici, cu fulgii de nea învolburându-se şi împăienjenindu-i privirea în timp ce alerga, iar cuvintele, două cuvinte, tulburându-i mintea. Prea devreme.

— Era prea devreme.

— NU.

Nu un sunet omenesc. Ci unul animalic. Un răget răbufnind din pântecul abia golit. Un strigăt de luptă. Dar cine era duşmanul? El. Obstetricianul. Ceasul. Pântecul însuşi.

— Folasadé, mumură el.

— Kweku, nu, bolborosi Fola cu dinţii încleştaţi, iar unghiile străpunseră până la sânge pielea lui ca de găină. Kweku, nu.

Apoi începu să plângă.

— Te rog, şopti el îndurerat. Nu plânge.

Ea clătină din cap, plângând, încă străpungându-i braţul (şi alte părţi ale trupului ce puteau fi străpunse, dar pe care nici unul dintre ei nu le percepea). „Kweku, nu.“ Ca şi cum, în mintea ei, numele lui devenise acum, din Kweku, Kweku simplu, Kweku-Nu.

Îşi lipi uşor buzele de creştetul capului ei. Coroana ei glorioasă, părul, acum înjumătăţit de sudoarea proaspătă. Un nor de spirale minuscule, fiecare lipită solidar de celalaltă şi mirosind a cânepă indiană.

— Avem trei copii sănătoşi, îi spuse el cu blândeţe. Suntem binecuvântaţi.

— Kweku-Nu, Kweku-Nu, Kweku-Nu.

Ultimul a fost un strigăt de acuzare aproape turbat. Nu o mai văzuse niciodată pe Fola atât de zbuciumată. Celelalte două sarcini decurseseră perfect din punct de vedere medical, naşterile merseseră ca pe roate, bune de instructaj video: prima în Baltimore, când încă erau copii, a doua în Boston, cezariană, gemenii. Iar acum asta, zece ani mai târziu, din pură întâmplare, cea de-a treia (deşi toate au fost cumva din pură întâmplare). Dar la sarcina asta s-a comportat altfel aproape de la început. A insistat să ştie numaidecât sexul copilului. Apoi a insistat ca el să nu spună nimănui, nici măcar copiilor, că (a) aşteaptă un bebeluş şi (b) dacă-i fată sau băiat. Dar ambele chestiuni s-au revelat în acea seară de vară când s-a întors acasă cu cincisprezece litri de vopsea roz pastelat. A ales numele „copilului care vine după gemeni“ fără el. Asta nu l-a surprins prea mult. Începuse să manifeste o preocupare exagerată faţă de moştenirea ei yoruba după ce devenise o iya-ibeji, o mamă de gemeni. Lui nu-i plăcea numele, felul în care suna Idowu, şi cu atât mai puţin ce însemna, ceva legat de conflict şi durere. Dar era uşurat că alegerea ei nu fusese încă şi mai dramatică, de pildă Yemanja, ţinând cont de cum se comporta. Ridicând altare.

Şi acum asta. Cu zece săptămâni mai devreme. Nu se mai putea face nimic.

— Trebuie să faci ceva.

Kweku se uită la asistentă.

O beţivă, intui el văzându-i burta şi cuperoza. Irlandeză, după a-ul acela de South Boston. Dar nici urmă de bigotism, cu care mergea adesea mână-n mână, având nişte ochi plăcuţi, de un albastru cenuşiu, ce licăreau. Femeia reuşi să se încrunte şi să zâmbească în acelaşi timp. Cu compasiune. În timp ce Fola străpungea braţul lui Kweku până la sânge.

— Unde au dus-o? întrebă el, deşi ştia.

Asistenta se-încruntă-zâmbind.

— La secţia de Terapie Intensivă Neonatală.

Kweku se duse în sala de aşteptare.

Olu ridică privirea.

Se aşeză lângă fiul său şi îi puse o mână pe genunchi. Olu îl lăsă pe Achebe şi se uită la genunchiul lui de parcă abia acum îşi dădea seama că se bâţâia.

— Ai grijă de fratele tău şi de sora ta. Mă-ntorc imediat.

— Unde te duci?

— Să văd ce face bebeluşul.

— Pot să vin cu tine?

Kweku se uită la gemeni.

Un joc de logică japonez cu piese din lemn. Dormeau la fel ca mama lui. Olu îi privi şi el. Apoi, rugător, se uită la Kweku.

— Hai atunci.

Merseră pe holul spitalului în linişte. Cameramanul lui mergea cu spatele în faţa lor. În scena aceasta: Un Doctor Respectat străbate holul cu paşi mari ca să se ducă să-şi salveze fiica de nesalvat. Un western. Ar fi vrut să aibă o armă. Un revolver mic, argintiu. Două. Ceva mai strălucitor decât un doctorat în medicină la Hopkins. Şi un adversar mai transparent. Sau un adversar mai puţin redutabil decât legile fundamentale ale ştiinţelor medicale. Şansele.

La scurt timp, Olu întrebă:

— Ce e?

Sfârşitul scenei.

— Nimic, râse Kweku uşor. Sunt doar obosit, atâta tot.

Îşi mângâie fiul pe cap. Sau mai exact pe sprâncene, căci capul fiului său se mutase din locul în care îşi amintea el că era. Se uită la Olu cu atenţie, surprins de înălţimea lui (şi de alte lucruri pe care le văzuse, dar nu băgase de seamă: lăţimea marelui dorsal, mandibula colţuroasă, nasul yoruba tipic, nasul Folei, lat şi drept, pielea fermă, de aceeaşi nuanţă cu a lui, netedă ca funduleţul unui bebeluş chiar şi acum, la vârsta adolescenţei). Nu era frumos precum Kehinde – care arăta ca o fată: o fată imposibilă, imposibil de frumoasă –, însă devenise în doar câteva zile, se pare, un tânăr într-adevăr chipeş. Îl strânse de umăr pentru a-l îmbărbăta.

— Sunt bine.

Olu se încruntă, încordându-se.

— Copilul, vreau să spun. Ce e? Fată sau băiat?

— A, da, zise Kweku zâmbind. Era fată… Apoi se corectă: E fată, dar prea târziu, căci Olu auzise timpul trecut şi îl privise aspru, cu suspiciune.

— Ce se întâmplă cu copilul? întrebă cu glasul gâtuit.

— Blestemul sexului feminin. Nerăbdarea, răspunse Kweku făcându-i cu ochiul. N-a mai putut să aştepte.

— Pot s-o salveze?

— Puţin probabil.

— Dar tu?

Kweku râse zgomotos, un râs brusc, care tulbură liniştea. Mângâie capul lui Olu, de data asta găsindu-i părul. Felul în care fiul cel mare îi aprecia îndemânarea de doctor îl uimea şi îl încânta de fiecare dată. Sau îl liniştea. Celuilalt fiu abia dacă-i păsa cu ce se ocupă, deşi trăiau de pe urma a ceea ce făcea el. Nu o lua personal. Cel puţin aşa credea. Cel puţin nu o arăta atunci când cameramanul era prin preajmă. E un Părinte Inteligent, prea raţional ca să aibă favoriţi. Bărbatul e Bărbat, dincolo de orice slăbiciuni meschine. Şi Un Doctor Respectat, unul dintre cei mai buni în domeniu, la naiba!, chiar dacă lui Kehinde îi pasă sau nu. La urma urmei. Băiatul e neimpresionabil. Veşnic nepăsător. Toţi profesorii lui spuneau acelaşi lucru an de an. Talent ieşit din comun, comportament exemplar, dar nu pare să-i pese de şcoală. Ce-i de făcut?

Lui Kehinde nu-i pasă de nimic, le-a spus Kweku. În afară de Taiwo. (Întotdeauna în afară de Taiwo.)

— Nu, îi răspunse lui Olu, iar râsul i se preschimbă într-un zâmbet.

Privirea lui Olu zăbovi asupra profilului său. Apoi şi-o întoarse. Merseră mai departe pe hol în tăcere. Deodată Olu ridică privirea.

— Ba da, poţi.

După atâta vreme, când se gândeşte la acel moment, Kweku vede încă privirea fiului său de paisprezece ani, când Olu păruse să devină – într-o clipită – din nou copil, necopt şi credul. Băiatul era transfigurat, chipul i se luminase, iar ochii îi erau atât de încrezători, încât Kweku lăsă capul în jos. Felul în care fiul cel mare îi aprecia îndemânarea de doctor îi sfâşie inima (pentru a doua oară. Prima oară nu simţise). Clătină din cap neputincios şi îşi privi mâinile. Degetele îi erau încă înroşite de ger. Era pe muchie de cuţit, deşi nu ştia pe care muchie, şi o forţă stranie se aduna şi creştea înăuntrul şi împotriva lui.

— Nu are destulă forţă pentru asta…, începu el, dar se opri.

Ajunseseră la uşa transparentă a incubatorului.

Kweku se uită înăuntru.

Acolo era.

Pe stânga.

Un kilogram şi jumătate, abia respirând între viaţă şi moarte.

Cu toate bandajele şi tuburile care ieşeau din ea, arăta ca E.T. când se întorcea acasă.

Olu îşi lipi mâinile de fereastra din plexiglas.

— Care dintre ei e? întrebă el, făcându-şi palmele căuş în jurul ochilor.

Kweku râse uşor. Olu nu a spus ea. Ci numai „care dintre ei“, nu a numit-o. Deja un mic chirurg în devenire. Arătă cu degetul spre incubator, la eticheta scrisă de mână.

— Acela, spuse. Bebe Sai.

Era, într-adevăr, cel mai simplu lucru, doar o foarte mică alunecare (Sai), vorbind tare atunci când bătu uşor cu degetul în geam, însă deja se clătinase pe muchie când s-a întâmplat, când a arătat spre incubator şi a rostit propriul nume. Iar cele două nume puse laolaltă, precum compuşii inflamabili – sunetul numelui său rostit dintr-o suflare în acel spaţiu şi imaginea nou-născutului luptând pentru viaţă – cumva făcură dintr-odată ca „Bebe Sai“ să fie a lui. Era a lui.

Era a lui.

Ea era a lui.

Şi era perfectă.

Şi era minusculă.

Şi era pe cale să se stingă. Kweku o simţea, simţea în piept această apropiere a morţii, simţea o forţă adunându-se, o spaimă instinctuală care îi copleşea plămânii ca un zgomot de fond: înţepător, usturător, dens, tăios. Se surprinse şoptind „Iat-o“ sau ceva asemănător, dar din cauza constricţiei laringelui nu-şi recunoscu propria voce.

Şi nici Olu, care îl privi îngrijorat.

— Tată, murmură el abătut. Nu plânge.

Dar Kweku nu putea să se abţină. Abia dacă îşi dădea seama. Lacrimile izvorau atât de repede, curgeau atât de liniştite. Ea era a lui. Acea scumpă fiinţă care stătea acolo, cu unghiile de la picioare ca nişte stropi de rouă, cu cele zece degete minuscule strânse în semn de speranţă, cu pumnii mici plini de hotărâre şi cu pielea delicată ca o petală, ca o floare pe care Fola o putea recunoaşte după înfăţişare. Deja favorita Folei, care aştepta, plină de nădejde, stând încă în capul oaselor în pat, transpirând, însângerată. Şi ea tot a lui.

Trebuie să faci ceva.

Trebuia să facă ceva. Îşi şterse iute faţa cu dosul braţului. Sarea îl făcu să simtă usturimea rănii. Îl strânse pe Olu de umăr. Îmbărbătându-se.

— Hai atunci.

În următoarele nouăzeci şi şase de ore a stat în sala de odihnă pentru personal, împrietenindu-se cu rezidenţi cu ochii împăienjeniţi care şi dormeau acolo, cerând sfaturi colegilor, studiind tratamente, citind obsesiv, abia prinzând o clipă de somn, până când adversarul lui a fost învins. Până când nou-născuta a fost numită. Şi nu Idowu, acel nume tare precum carnea de capră pe care Fola îl prefera pentru copila trecută printr-o îndelungată suferinţă şi născută imediat după gemeni. El a ales s-o cheme Sadé atunci când au adus copila acasă de la spital, pe motiv că să aibă două Fola în familie ar fi prea derutant. Prima lui alegere era Ekua, la fel ca sora sa, „născută într-o miercuri“, însă Fola îşi revendicase cu ani în urmă autoritatea de a boteza (primul prenume: nigerian, al doilea prenume: ghanez, nume de familie: Savage, al doilea nume de familie: Sai). Sadé a ales Sadie când a început gimnaziul, deoarece colegii ei oricum aşa îi pronunţau numele. Dar o asistentă a ales Folasadé de la bun început, din greşeală, în acea ultimă noapte la Brigham.

Un alt accident.

Stătea singur cu copila în sala cu incubatoare, după miezul nopţii, îmbrăcat în acelaşi costum în care făcuse o apendicectomie la Beth Israel cu zile în urmă, perfect conştient că, dacă vreun părinte ar trece pe lângă geamul de plexiglas, ar putea să-l confunde cu un vagabond, şi pe bună dreptate. Cu ochii roşii, părul încâlcit, cu privirea aceea năucă în care se citea obsesia chinuitoare: arăta ca un nebun, un nebun în costum de operaţie, ruinat în încercarea de a câştiga atunci când şansele nu erau de partea lui. (Nu avea de unde să ştie că într-o zi va ajunge aşa.) În salon era întuneric, cu excepţia lămpilor din incubatoare. Se legăna pe scaun, cu fetiţa în poală. Ea adormise de mai bine de o oră, dar el continua să se legene, prea istovit pentru a se ridica. Scaunul era prea mic, unul dintre acele scaune de plastic minuscule pe care spitalele le pun în saloane, aparent pentru nou-născuţii înşişi.

Asistenta cu trăsături irlandeze, burtă şi cuperoză se ivi în uşă cu o mapă şi se opri.

— Iarăşi tu.

Se sprijini de uşă, încruntându-se-zâmbind.

— Iarăşi eu, da.

— Nu, nu. Te rog, nu te ridica.

Şi intră fără să aprindă neoanele de deasupra, scutindu-i binevoitoare pe amândoi de lumina agresivă. Îşi făcu tura în linişte, mâzgălind notiţe în mapa ei. Când ajunse în faţa micului balansoar, plecă privirea şi râse.

Mâna copilei, cu cele cinci degete maronii infinitezimale, strângea degetul mare al lui Kweku ca şi cum s-ar fi agăţat de viaţă.

— Trebuie s-o iubeşti mult, spuse femeia cu accent de Boston (Uo iubieşti). Petreci mult mai mult timp aici decât mine, mă jur.

Kweku râse încet, ca să nu trezească copilul, şi spuse doar:

— Aşa e. Aşa e.

Cele două cuvinte îi amintiră de Baltimore, de ziua nunţii lui, de Fola tânără, strălucind în rochia de gravidă în capela cu tavanul jos, covoare roşii şi lambriu de lemn, prima noapte de căsnicie, gingerată, pahare de şampanie din plastic. Moment în care alte două cuvinte apărură ca nişte mici bule plutitoare la suprafaţa gândurilor lui. Şi se sparseră. Prea devreme. Se căsătoriseră prea devreme? Deveniseră părinţi prea devreme? Dacă da, ce-ar putea să însemne asta? Că nu era „de fapt“ iubire?

Asistenta, încă în Boston, stinse lampa incubatorului. Kweku, încă în Baltimore, închise ochii şi continuă să se legene. „Dar chiar o iubesc.“ Asistenta nu auzi asta. Verifică eticheta de pe incubator. Bebe Sai. Fără nume.

— Cum uo chiamă? îl întrebă, cu pixul pregătit.

— Folasadé, mormăi Kweku, prea obosit ca să gândească.

— E un nume frumos. Cum se scrie?

Fără să deschidă ochii:

— F-o-l-a-s-a-d-é.

Nici nu şi-a dat seama ce îl întrebase de fapt asistenta până la încurcătura de la biroul de externări.

— Nu e nici o Idowu Sai.

Aici o altă asistentă, mestecând gumă şi plescăind vădit iritată, trânti dosarul pe masă şi arătă cu degetul. Unghie falsă. Kweku luă dosarul şi se uită la scris. Prenume: Folasade. Nume de familie: Sai. Asistenta, cu un aer încrezut, făcu un balon şi îl lăsă să se spargă.

— Fola-sei-di Sai. Ăsta-i copilul dumneavoastră? Fola-sei-di?

5

Ultima oară când a simţit aşa ceva a fost cu „Sei-di“, un sentiment revelator, aceeaşi descoperire tulburătoare că s-a înşelat, că un lucru pe care l-a privit de nenumărate ori şi pe care l-a găsit neînsemnat, neglijabil, este de fapt frumos, a fost întotdeauna frumos. Cum de nu văzuse? Copila care tocmai se născuse, nou-născuta care abia respira, cu mâinile încleştate în semn de speranţă, cu o înfăţişare nu stranie, nu străină, aşa cum credea cândva că arată nou-născuţii (chiar şi Olu, Taiwo, Kehinde), ci splendidă. O fiinţă pentru care merită să lupţi. Acum spaima îl însoţeşte pe Kweku: o strânsoare bruscă în piept, în partea stângă, unde simte apropierea morţii şi alte forţe adunându-se, mai puţin: orb-dar-acum-pot-vedea, cor de îngeri, aleluia, însă mai mult: dar-la-ce-se-rezumă-totul-la-urma-urmei, o frustrare adâncă, ascuţită.

Sau ceea ce crede el că e frustrarea.

Cândva a citit că frustrarea este un alt nume dat autocompătimirii. Orice nume.

Ultima oară când a simţit asta a fost cu Sadie: frustrare/ compătimire că lumea este deopotrivă prea frumoasă şi mai frumoasă decât ştie el, decât a putut el observa, că i-a scăpat şi că s-ar putea să-i mai scape multe, dar că e posibil să nu ştie niciodată şi să fie prea târziu; că poate e prea târziu, că într-adevăr există aşa ceva, un Prea Târziu de la bun început, că timpul are un sfârşit şi că s-ar putea ca nici măcar să nu conteze la urma urmei ce a observat el, căci cum poate să conteze când totul piere?

Sau un soi de spirală a gândurilor ce se îndreaptă în mare în aceeaşi direcţie şi care ajunge la acel ultim zid de apărare, cu alte cuvinte, cum poate fi tras la răspundere pentru tot ce i-a scăpat când totul se reduce la zădărnicie, când totul moare? Îşi susţine nevinovăţia (Nu ştiam ce e frumos; m-aş fi luptat pentru toate astea, dacă aş fi văzut, dacă aş fi ştiut!), deşi într-o bună măsură nu-i e neclar în faţa cui şi-o susţine, în verandă sau în sala cu incubatoare. Şi încă ceva. De data asta ceva nou. Nici justeţe, nici orbire, nici revoltă oarbă, nici compătimire.

Acceptare.

A morţii.

Căci ştie, în chip straniu, că atunci când spirala se opreşte la când totul moare, el însuşi urmează la rând.

Ştie – stând aici în maioul lui alb şi în pantalonii MC Hammer, cu umărul proptit în uşa glisantă pe jumătate deschisă, cufundându-se în reverie, rememorare şi alte lucruri cu re- (regret, remuşcare, resentiment, reevaluare) – că e pe moarte.

Ştie.

Dar nu observă.

E vorba de a şti, nu de ştiinţă. O senzaţie abia perceptibilă faţă de celelalte gânduri. Nici măcar un „gând“. Ci un sunet care răzbate până la el prin apă, fără grabă. O formă care se conturează în depărtare, dintr-un spaţiu negativ. O bulă care tocmai îşi începe ascensiunea spre conştiinţă, încă la zece-cincisprezece minute de conştientizare, în întârziere, toate lucrurile recăpătându-şi poziţia verticală, însoţitorii de bord pregătind nava pentru aterizare. O femeie. Vocea unei femei. Iubirea unei femei. Iubirea pentru ea şi din partea ei, o femeie, două femei. Mama şi iubita, acolo unde începe şi se sfârşeşte, aşa cum a bănuit întotdeauna că trebuie să se sfârşească. (Mai multe despre asta într-o clipă.)

Deocamdată stă pe prag, uluit de priveliştea grădinii.

Cum a putut să-i scape aşa ceva?

6

În aproape şase ani de privit afară – în fiecare dimineaţă, de pe veranda lui cu ferestre din podea până în tavan şi cu acoperiş din sticlă arhitecturală, oprindu-se din sorbit cafea sau milo (moca săracului) ca să răsfoiască distrat Daily Graphic, ţâţâind din buze în faţa priveliştii, gândindu-se că ar fi trebuit să acorde mai multă atenţie piscinei şi prundişului, că „iarba dragostei“ are nevoie de apă, că asta e problema cu verdeaţa, că speră că afurisitul de tâmplar, domnul Lamptey, e fericit acum – n-a văzut-o nici măcar o dată.

Grădina lui.

Niciodată n-a putut.

El nu voia o grădină. Nu s-ar fi putut exprima mai clar. Nimic luxuriant, delicat sau verde; toate liniile drepte etc. (De fapt, nu voia să aibă pe proprietatea lui, în faţa ochilor, lucrurile pe care le asociază cu grădinile, precum Fola sau poporul englez.) El voia pietriş, pietriş alb, un covor alb de la un perete la altul, precum zăpada proaspăt aşternută, şi o piscină dreptunghiulară. Ca lumina soarelui să lucească intens pe covorul alb şi pe suprafaţa apei, iar locul să fie ferit de căldură prin streaşina de beton. Asta era schiţa pe care o făcuse în cantina din Beth Israel, sorbind din cafeaua ieftină, călâie, puţind a dezinfectant şi a moarte. O cutie de un albastru rece pe o plajă de un alb imaculat. Sterilă, dreaptă, minimală.

O viziune ordonată.

Şi viaţa ce decurgea de-aici: să se scoale în fiecare dimineaţă, să se aşeze pe mica lui verandă cu un ziar şi un croasant, bând cafea proaspătă şi scumpă servită de un majordom pe nume Kofi, căruia să-i vorbească (oarecum inexplicabil) cu accent britanic, „Asta e tot deocamdată“. Toţi copiii lui să doarmă confortabil în aripa dormitorului (acum aripa dormitorului pentru oaspeţi). Un bucătar care să pregătească micul dejun în aripa sufrageriei. Şi Fola. De departe prezenţa cea mai frumoasă din acest scenariu, în slipul ei azuriu, dând ultimele ture de înot ale dimineţii, africancă împodobită cu stropi, ieşind din apă udă, ca Afrodita din valuri (oarecum improbabil, căci nu suporta să-şi ude părul), şi făcând cu mâna.

Omuleţi schiţaţi pe şerveţel.

Ea: zâmbind, udă, făcând cu mâna.

El: zâmbind, sorbind din cafea, făcând cu mâna drept răspuns.

În schimb, a venit să se aşeze aici în atâtea dimineţi, cu ziarul şi cu micul dejun (cafeaua săracului, patru triunghiuri groase de pâine cu lapte de cocos prăjită), asediat din toate părţile de ferestrele din podea până în tavan şi de viziunea unui tâmplar-et-mistic.

Afurisitul ăla.

Domnul Lamptey.

Tâmplarul. Acum grădinarul. Încă o enigmă. Care a construit casa în doi ani lucrând impecabil şi de unul singur, fumând haşiş la lucru, rulând jointuri la masa de prânz, îngânând rugăciuni de căinţă pentru orice rău făcut pădurii; care venea la muncă în haine de swami (de culoarea şofranului, în picioarele goale şi cu o curea pentru unelte la brâu), arătând nu atât ca un înţelept, cât ca un stripper în etate, cu ciocanul, dalta şi coapsele lui goale sculptate; un suflet antic în corpul unui bărbat tânăr, cu ochi de copil pe chipul de om bătrân, în jur de şaptezeci de ani, cu cataractă şi un abdomen perfect definit, care a sabotat veranda şi l-a lipsit pe Kweku de priveliştea dorită. Dar care a înţeles viziunea: o clădire simplă, pe un nivel. Singurul tâmplar din Accra care a acceptat s-o construiască.

Toţi ceilalţi antreprenori-arhitecţi sofisticaţi aveau propriile idei (aceeaşi unică idee) despre cum ar trebui să arate o casă; mai exact, cât de strident şi de opulent posibil din punct de vedere financiar, fără nici cea mai mică legătură cu vreo noţiune de arhitectură africană. Kweku a încercat să explice asta, cât se poate de politicos, în nenumărate birouri în care se abuza de aerul condiţionat: (a) că, aşa cum şi-a imaginat-o el, casa nu va arăta „nelalocul ei“, după cum insinuau antreprenorii („Aici nu suntem în Statele Unite“); (b) că Accra a întâmpinat întotdeauna cu bucurie îndrăzneala arhitecturii moderniste, doar să se uite la geniul futurist al pieţei Black Star; (c) că o construcţie în jurul unei grădini e de fapt o structură ghaneză clasică, mai mult decât adecvată mediului înconjurător al Ghanei, ceea ce casele lor de prezentare nu erau. Alea erau depozite – nu „case“ – pentru depozitarea unor bunuri achiziţionate: tablouri de prost gust, canapele cu tapiţerie de velur, flori de plastic, grămezi întregi de kitsch-uri, covoare persane, perdele de catifea, candelabre, carpete din blană de urs, lucruri care nici n-aveau ce să caute la tropice. Şi ieftine. Oricât de impunătoare le făceau, cu vestibul pe trei niveluri, cu piloni şi piscine, casele arătau întotdeauna ieftin.

Dar antreprenorii răspundeau, cât se poate de politicos, că era liber să părăsească biroul lor şi să nu se mai întoarcă niciodată. După a şaptea astfel de întâlnire, Kweku şi-a vârât mica schiţă (atunci şerveţelul era vechi de treisprezece ani) în buzunarul de la piept şi a ieşit fără grabă din birou, a coborât scările, a ieşit din clădire şi a ajuns pe High Street.

În lumina strălucitoare a soarelui.

Umiditatea l-a primit cu bucurie şi cu braţele larg deschise. A stat nemişcat câteva clipe, răspunzând îmbrăţişării. Apoi a chemat un taxi ca să-l ducă în Jamestown – cea mai veche zonă din Accra şi de departe cea mai împuţită, o mahala sordidă, cu vedere la mare, plină de cocioabe din tablă şi carton ondulat şi eclipsată de fostul Palat Prezidenţial – unde, înfruntând duhoarea (sudoare uscată, peşte în putrefacţie), a întrebat într-o aşezare ga¹ rudimentară de un tâmplar.

*

— Un tâmplar? zise cineva şi întrebă mai departe, printre dinţi, pe altcineva.

— Un tâmplar…, murmură acesta şi arătă în josul uliţei.

— Tâmplar? râse zgomotos cel către care fusese îndreptat, apoi strigă: Tâmplarul!

Se ivi o femeie bătrână.

— Bătrânul, spuse ea, ţâţâind din buze şi arătându-şi puţinii dinţi rămaşi. (Un val de „da“-uri abia auzite se înălţă şi străbătu mahalaua). Da. Bătrânul care doarme pe ţărmul oceanului. Da. Bătrânul care doarme în copac. (Femeia ţâţâi iar din buze, nerăbdătoare să adauge ceva.) Bătrânul, spuse. Adu-l pe băieţel.

O fată îşi făcu apariţia.

Stătuse în spatele femeii, care era aşa de lată în şolduri, încât îi ascunsese în întregime trupul, cu cozile şi genunchii noduroşi şi tot restul. Acum fata, ascultătoare, o luă la goană înainte ca Kweku să apuce să întrebe ceea ce era limpede că trebuie întrebat, şi anume dacă un „bătrân“ era chiar indicat pentru aşa ceva, de ce dormea într-un copac ori ce legătură avea un „băieţel“ cu toate astea. Bănui că avea să afle. Se sprijini de taxi, îşi şterse faţa şi îşi încrucişă picioarele. Era prea cald ca să aştepte în maşină fără aer condiţionat. Şoferul stătea mulţumit, mâncând peşte proaspăt afumat, mândria Jamestown-ului, ascultând la maximum „Death for Life“ la Joy FM. Reggie Rockstone, în mare vogă în Accra.

În mai puţin de un minut, fata se întoarse în fugă, ţinând de încheietura fragilă şi subţire a mâinii un băiat care părea a fi fratele ei. Acesta zâmbea larg, înzestrat cu acea voioşie de nezdruncinat pe care Kweku nu o văzuse decât la copiii care trăiau în sărăcie de lângă ecuator: instinctul de a râde de lume aşa cum o vedeau ei, de a găsi lucruri de care să râdă, de a şti unde să caute. Entuziasmul faţă de nimic şi de toate, nepieritor. Inexplicabil, date fiind condiţiile.

Amuzamentul pe seama condiţiilor.

Văzuse aşa ceva în sat, la fraţii şi surorile lui, sau mai exact la una dintre ei: sora lui cea mai mică, moartă la unsprezece ani de un TBC tratabil. Când era şi el mai tânăr, luase lipsa de griji a mezinei drept neseriozitate, un soi de inconştienţă faţă de lucruri. Ca să fii atât de fericit, atât de des, în satul ăla, în anii ’50, trebuia să fii ori orb, ori tâmpit, crezuse el, dar se înşelase. Sora lui văzuse la fel de multe ca şi el, avea să-şi dea seama în noaptea în care ea a murit, când singurul doctor din sat (care era şi meşter de coşciuge) făcuse până spre seară tot ce îi stătuse în puteri. Mama lui se dusese la un preot idolatru cu un ied alb (un troc cinstit: copil pentru copil), lăsându-i pe cei patru fraţi mai mari în cârdul pe care îl formau în afara colibei, iar pe cei doi mai mici, înăuntru. Ekua, sora lui, se aşezase într-o rână pe covorul de rafie, tuşind şi râzând, într-o încâlceală de membre ce se iţeau subţiri, ca un rug dintre crengi.

— Ce faci? întrebă ea.

Kweku stătea în genunchi lângă ea şi îi atingea gâtul, întrebându-se cum de tot sângele ăla putea să ţâşnească şi să se usuce în câteva clipe, să-şi oprească fluxul, aşa cum fusese prevăzut. Părea ceva mai rău decât imposibilul. O glumă crudă, o minciună.

— N-o să mori, spusese el simţindu-i pulsul cu degetele, cu pieptul, o durere ciudată care-i zvâcnea în plămâni.

Ekua era aliata lui, cu numai treisprezece luni mai mică, născută într-o miercuri la fel ca el şi cu acelaşi spirit zbuciumat. Cu o licărire în ochi şi strungăreaţă (aşa cum avea să vadă la Fola cinci ani mai târziu). „N-o să mori“, spusese cu convingere de data asta, crezând în taina tulburătoare a pompării sângelui mai presus de rugăciunile ce pot da greş ale sătenilor sau de măcelărirea caprelor ori de previziunile vracilor. Îi atinsese faţa repetând:

— N-o să mori.

Ea îi răspunsese în şoaptă, zâmbind şi cu ochii licărind:

— Ba da.

Şi într-adevăr murise, cu un zâmbet pe chipul supt şi cu mâna într-a fratelui, mâna lui pe gâtul ei, cu ochii larg deschişi râzând, din ce în ce mai mari şi mai reci în timp ce el îi privea ţintă, văzând că ea văzuse prin ei. Râzând în faţa morţii. (Mai târziu, în America, avea să-i vadă din nou, de cele mai multe ori la Urgenţe, unde mor copii de unsprezece ani : ochii calmi ai unui copil care a trăit şi a murit oropsit, şi o ştie, deopotrivă acceptându-şi şi sfidându-şi condiţia. Nu prin educaţia formală, care era mijlocul lui preferat de sfidare. Nu prin inconştienţă, aşa cum crezuse până atunci că se întâmpla în cazul surorii lui. Ci tocmai prin aceeaşi nepăsare pe care lumea le-o arătase ei şi lui, copii săraci crescuţi în mizerie. Acelaşi dispreţ.) Ochii ei râdeau încă. Ignorând totul: tuberculoza, mizeria, vracii, moartea prematură. Uitându-se la lumea care n-o preţuise cu o privire ce spunea că nici ea, la rândul ei, nu preţuia această lume. Văzuse tot ce văzuse şi el – toate umilinţele sărăciei lor; aparenta neînsemnătate a fiinţei lor faţă de şi în lumea asta largă; micimea exasperantă a unei existenţe ce se desfăşura numai pe o fâşie de plajă pe care o puteau străbate în jumătate de zi – fără să creadă că e lipsită de demnitate, neimportantă sau măruntă.

Acea voioşie tipică.

Îi frânse inima lui Kweku.

Inima i se frânse atunci, cu cea mai mare limpezime, pentru a treia oară, deşi n-ar fi putut şti la momentul acela că aşa era. Fata se apropie apucându-l de încheietură pe fratele ei, care zâmbea parcă şi cu ochii, arătându-şi strungăreaţa. Nu era prea clar de ce îl ţinea ca şi cum altfel ar fi rupt-o la fugă, când el părea atât de încântat, atât de dispus să vină. Şi totuşi îl ţinea aşa. Kweku îi zări şi se gândi la sora lui, la ochii ei larg deschişi care râdeau. Simţi un nod în gât. Dar nu tristeţe, aşa cum victima unei arsuri de gradul trei, una foarte mică, nu va simţi nimic din infecţia de dedesubt. Din acelaşi motiv: leziune severă a nervilor. Pierderea sensibilităţii. Escara i-a cicatrizat acea parte a trecutului.

Putea să vadă totul, imaginile – doctorul satului, fraţii mai mari, băiatul care zbiera, soarele la asfinţit – derulându-se mute în mintea lui, însă erau ca nişte scene dintr-un film cu un protagonist copil mort demult, un film turnat într-un alb-negru granulos, înainte să se fi născut cameramanul lui. Toate astea nu-i stârneau nici o emoţie. Sau nici o emoţie pe care să o poată recunoaşte. Ci îi dădură brusc senzaţia că se înăbuşă pe care o puse pe seama căldurii. Nu a suferinţei. Nu „suferea“ niciodată când îşi amintea de copilăria lui, lucru pe care-l făcea rar chiar şi atunci, la patruzeci şi nouă de ani, când se întorsese. Se apropia deja din ce în ce mai mult – spre centru, spre punctul de plecare, aceleaşi puncte –, ajunsese în Jamestown, la o oră distanţă de casă. Dar nu simţea nimic. În mintea lui încă se mişca „înainte“, mergea „mai departe“, întreaga sa viaţă era ca o linie dreaptă ce se întindea de la punctul de plecare.

Aşa că, dacă această stranie amintire s-ar întoarce vreodată către el, dacă l-ar prinde din urmă, rostogolindu-se precum ciulinii în vânt, ar simţi numai o distanţă, o distanţă de nestrăbătut, o distanţă profund mângâietoare şi, în acelaşi timp, o senzaţie de pace. O calmă înţelegere a felului în care funcţiona pierderea în lume, a ce se întâmpla, cui şi în ce măsură. Nu s-a simţit rănit niciodată. N-a stat să le pună la socoteală pe toate – pierderea surorii lui, mai târziu a mamei, tatăl absent, năpasta colonialismului, sărăcia în care s-a născut –, nu s-a plâns că a avut o viaţă tristă, nedreaptă şi nu a ridicat pumnii la cer întrebând de ce. Nu s-a înfuriat niciodată. A analizat simplu lucrurile, de unde a venit, prin ce a trecut, cine e, şi a conchis că totul se poate uita, totul. Nu avea nevoie să-şi amintească, de parcă amănuntele aveau vreo importanţă, de parcă ceilalţi ar uita ce s-a întâmplat numai dacă ar uita el însuşi. I se va întâmpla şi altcuiva, altor milioane de inşi: aceleaşi pierderi absurde, aceleaşi suferinţe neplânse. Ăsta era unul dintre avantajele de a fi crescut în sărăcie într-o ţară tropicală.

Nimeni nu avea nevoie de amănunte.

Toată lumea ştia firul principal al poveştii, cu câteva variaţiuni de final din care se putea alege din când în când. Cadru general: bunici îngânând câte o melodie, dansuri policentrice, băuturi făcute din sevă de copac şi patriarhat. Variaţiune: un băiat care reuşeşte Să Scape, bun la ştiinţe sau la fotbal, moare tânăr, se face preot, copil-soldat sau ceva asemănător. Nimic remarcabil şi deci nimic demn de ţinut minte.

Nimic demn de ţinut minte şi deci nimic de jelit.

Doar nodul din gât, pe care încercă să-l înlăture râzând, la vederea ochilor de pe chipul copilului. Băiatul începu şi el să râdă, încet, încântat, fără să-şi dea seama că un astfel de râs ar putea să-i frângă inima unui bărbat matur.

— ’Mnule, sunteţi bine? întrebă el.

Soră-sa îl trase de mână. Băiatul încercă să se oprească din zâmbit, dar nu reuşi. Aşa că renunţă să mai încerce.

— Sunt bine.

Kweku zâmbi, îndreptându-se de spate şi dregându-şi vocea. Se uită cu coada ochiului la bătrâna care stătea încruntată şi plictisită. Se uită la fetiţa care îşi ştergea fruntea. Se uită la băiatul care îi zâmbi şi el cu speranţă. Şi oftă. Acum putea să vadă unde duceau toate astea.

— Tu, cum te cheamă? întrebă dar ştia deja.

Kofi, boy-ul pe care-l desenase pe şerveţel.

— Kofi, ’mnule, răspunse băiatul întinzând mâna liberă.

Femeia ţâţâi iar din buze, nemaiavând răbdare cu politeţurile.

— Du-l la tâmplar, îi zise ea şi se îndepărtă împleticindu-se.

Domnul Lamptey.

Yoghinul.

Care „dormea lângă ocean“, aşa cum era cunoscut, într-o căsuţă în copac, la patru metri înălţime. Acolo îl servi pe Kweku cu ceai, un soi amar de moringa pe care îl culesese în timpul armatanului, spuse el. Îşi aprinse un joint.

— E foarte vechi, strigă Kweku, întinzând mâna cu un gest protector către şerveţelul pe care domnul Lamptey îl scruta atent, la doar câţiva centimetri de joint.

— Şi eu la fel, glumi domnul Lamptey fără să lase mai jos şerveţelul şi adăugă în ga: Asta nu înseamnă că o să se aleagă praful de mine.

Kofi râse. Kweku, nu. Domnul Lamptey se întoarse la planul casei. O adiere blândă aduse un miros de sare. Stăteau cu toţii pe podea, pe covoraşe de rafie împletită, singurele locuri din încăperea ca o colibă mare şi aerisită. În ciuda decorului, era formidabil de bine făcută: în loc de pereţi, obloane cu lamele, podele raşchetate şi fine ca mătasea. Kweku îşi sorbi ceaiul, tăcut, admirând meşteşugul. Apoi îşi trecu palma peste podeaua de lângă covoraş. Netedă. De aceea voia să găsească un ghanez care să-i ridice casa visurilor sale. Nimeni altcineva nu lucra mai bine lemnul (atunci când încerca) în toată lumea asta.

Când ridică privirea, domnul Lamptey se uita la el zâmbind.

— Când ai construit asta? întrebă.

— N-a fost construită.

Domnul Lamptey râse uşor.

— Ba a fost, spuse el cu hotărâre.

Kweku aşteptă să continue. N-o făcu. Pufăi din joint.

— Ce vrei să spui prin „construită“? Ai văzut în Ghana vreo casă ca asta?

— Nu, răspunse domnul Lamptey. Dar tu ai văzut, nu-i aşa?

— Unde s-o văd?

Kweku râse uşor, neînţelegând raţionamentul. Însă îi veni numaidecât în minte şi răspunsul: într-o clipă, totul e acolo. Domnul Lamptey se bătu cu degetul pe frunte şi arătă spre Kweku, care se simţi deodată stânjenit şi se foi pe covoraşul lui.

— Dacă vrei să spui „unde i-am făcut planul“, l-am făcut când eram la facultatea de medicină.

— La facultatea de medicină?

— Da, la facultatea de medicină.

— Dar de ce ai face aşa ceva?

— Să proiectez o casă?

— Să te duci la facultatea de medicină.

— Ca să devin doctor, răspunse Kweku râzând.

Domnul Lamptey râse şi mai tare.

— Dar de ce-ai face asta?

Kweku se opri din râs.

— Să fac ce?

— Să devii doctor. Tu eşti artist.

— Eşti foarte amabil.

— Sunt foarte bătrân, zise bărbatul făcându-i cu ochiul, apoi ridică şerveţelul lui Kweku. Şi astea? Toate camerele astea? Sunt toate pentru copiii tăi?

— Nu.

— Pacienţi?

— Doar pentru mine.

— Hm.

Întoarse şerveţelul de parcă ar fi căutat un răspuns mai bun.

Kweku spuse imediat, apărându-se:

— Nu mai e nimic altceva.

— Doar pentru tine, spuse domnul Lamptey cu un pufăit şi arătă spre Kofi: Şi pentru el. Apoi ţinu şerveţelul sus: Şi pentru asta. Nimic altceva.

Kweku se ridică.

— Nu pricep unde vrei să ajungi…

Domnul Lamptey scoase un mic rotocol de fum. Dar nu spuse nimic.

— Eu caut un constructor, nu un Buddha.

— Şi ai găsit vreunul?

Kweku şovăi. Nu spuse nimic. Nu găsise.

Asta era a opta întâlnire de acest fel şi mai urmau. Terenul era liber de mai bine de un an. Se uită la tâmplar, la „bătrân“, la acest domn Lamptey, cum şedea cu picioarele încrucişate şi îmbrăcat în pânză, cu muşchii abdomenului bine definiţi şi cu cataracta ce-i făcea ochii să strălucească albăstrui, precum burta flăcării de lumânare. Arăta ca un straniu Gandhi african. Cu canabis. Paşnic. Tulburător. Triumfător. Kweku îşi şterse faţa şi trase aer în piept ca pentru a vorbi. Dar pentru prima dată de când sosise băgă de seamă acel „şşş“ al valurilor. Aşa că tăcu. Şi rămase acolo, simţindu-se caraghios acum că stătea în picioare, cu capul la doar câţiva centimetri de acoperişul de stuf.

Cercetă lucrătura din stuf, care i se părea oarecum familiară (deşi amintirea era prea îngreunată pentru a veni din urmă: o colibă rotundă în Kokrobité, la nici o oră de aici, cu acoperişul tot din stuf, mult, mult mai înalt decât acesta, concepută de un excentric nu foarte diferit de domnul Lamptey, tatăl absent, sora care horcăie: amintire greoaie, prea lentă).

Briza adie a doua oară, mirosind a foc de crengi.

Cineva arzând ceva undeva.

Kweku se simţi deodată istovit.

— Dacă o poţi construi, bineînţeles, proiectul e al tău.

Domnul Lamptey spuse simplu:

— Pot şi o voi face.

Şi a făcut-o, în doi ani, venind în fiecare dimineaţă la ora patru, nici o secundă mai târziu sau mai devreme, când afară era încă întuneric, pentru a se închina soarelui pe acea bucată de pământ, atunci goală, în jur de şaizeci de minute, până la răsărit.

Kweku – de teamă că materialele aveau să-i fie furate, de băieţii care umblau după resturi prin curţile oamenilor sau în orele în care paznicul nu lucra, dacă ar fi angajat unul (şi erau materiale costisitoare, marmură de import, plăci de ardezie; nu era ieftin să pui ordine în buruienile crescute în neştire) – a dormit în cort în perioada aceea, în cel uitat de Olu, în vreme ce Kofi, vânjos, stătea de pază alături de câinele vagabond pe care-l adoptaseră. Pe la cinci şi un sfert erau treziţi de larmă: un ciocan bătând cuie, fierăstrăul tăind lemnul, ambele într-un ritm mai alert decât s-ar fi cuvenit să fie în stare cineva la şaptezeci de ani şi cu mai multă eleganţă decât mânuia el însuşi bisturiul. Şi într-adevăr, Kweku s-a apucat vreme de şase luni să-l urmărească de la distanţă, pas cu pas, pe domnul Lamptey o dată pe săptămână, timp de o oră, în vreme ce-şi bea cafeaua. Domnul Lamptey, care cânta, dar nu vorbea niciodată când lucra, a fost de acord să fie urmărit, însă a refuzat să fie ajutat. Astfel, Kweku stătea prin preajmă, îl urmărea atent, cu termosul după el, purtând ochelari, fără să-l ajute, numai privindu-l cu invidie crescândă şi admiraţie, încercând să înveţe ce se putea din calmul ochilor pe jumătate închişi ai omului care tăia lemnul. „Nu trebuia să te faci chirurg“, spunea el.

Domnul Lamptey ţâţâia din buze, scuipa, dădea răspunsuri ambigue, fără să se oprească din tăiat pentru a trage din joint. „Ar trebui să fiu ce mi-a fost scris să fiu. Ar trebui să fiu ce sunt“ şi aşa mai departe. Dar a construit casa perfect, adică exact după instrucţiuni, o întâmplare fără precedent pentru Kweku în Ghana. Nu angajase niciodată un ghanez pentru a-i face ceva (sau ceva de valoare estetică) fără să-i fie interpretate instrucţiunile într-un fel sau altul. „Nu-mi apretaţi cămăşile, vă rog“, iar spălătoreasa le apreta, stăruind fără pic de remuşcare: „E mai bine aşa“. Sau „Vopseşte uşile în alb“, iar Kofi le vopsea în albastru. „’Mnule, e frumos, o, prea frumos“, cu acelaşi zâmbet neobosit. Domnul Lamptey n-a făcut nici o schimbare, n-a avut nici o obiecţie, nu i-a dat nici o sugestie, a făcut totul pe îndelete.

Asta până în ultima săptămână.

Acum problema era peisagistica locului, atât cât mai rămăsese din el, adică mai puţin de o mie de metri pătraţi, pentru realizarea unui peisaj. Cea mai mare parte a terenului fusese defrişată pentru a face loc casei, în afară de un petic sălbatic lăsat lângă verandă.

Domnul Lamptey privi atent omuleţii desenaţi pe schiţă.

— Hm. Ce fel de copaci sunt ăştia?

— Nu are importanţă, mormăi Kweku, măsurând din ochi terenul.

Piscina va trebui să fie mai mică decât o proiectase el la spital, dar erau cu patru înotători mai puţin, aşa că era în regulă. Nu trebuiau decât să taie mangoul sau să-l scoată din rădăcini. Copacul se înălţa, cu toată verdeaţa sa luxuriantă, în mijlocul priveliştii.

Domnul Lamptey râse zgomotos. Nici vorbă să facă aşa ceva. Le-a făcut rău vreodată mangoul, i-a nedreptăţit în vreun fel? Să-l omoare ar fi ca şi cum i-ar tăia beregata bunicii.

— Asta-i cam trasă de păr, spuse Kweku.

— Nu-i voi face rău copacului.

— Isuse Cristoase, doar eşti tâmplar. Lucrezi cu copaci şi le faci rău în fiecare zi…

— Isus a fost tâmplar…

— Asta chiar că n-are nici o legătură.

— Tu l-ai pomenit pe Isus…

— Fir-ar să fie, omule, de-ajuns! De-ajuns!

Domnul Lamptey se uită lung la Kweku, surprins de această izbucnire. Kweku îl privi la rându-i, uimit de propria reacţie. Hotărât însă, spera el, să impună oarecare autoritate. De fapt, simţea cum viziunea îi scapă încet-încet de sub control. Fără copii care să doarmă liniştiţi, fără Fola care să înoate cu pielea-i strălucitoare, iar dacă mangoul ar rămâne la locul lui, atunci n-ar mai exista nici plaja cu nisip imaculat. Copacul trebuia să dispară.

— Atunci o să angajez pe altcineva.

— Ba n-o să angajezi.

Domnul Lamptey se aşeză fără să mai spună altceva.

Cu picioarele încrucişate şi îmbrăcat în pânză, a rămas la rădăcina copacului timp de trei zile şi două nopţi, fumând haşiş, stând de pază, trezindu-se în zori pentru yoga, dar altfel stând neclintit şi încrezut, iar Kofi îi aducea pe furiş nuci-de-cocos pentru a-şi potoli setea. Nu a mâncat nimic cât a durat veghea aceea, în afară de fructele de mango care cădeau lângă el, perfect coapte, şi de pulpa albă, fragedă şi zemoasă, a nucilor-de-cocos verzi şi tari.

Scobind cu poftă fructul cărnos.

— Nu poţi rămâne aici la nesfârşit, zise Kweku batjocoritor, printre dinţii strânşi, postându-se în faţa lui Lamptey în cea de-a doua zi de protest.

Domnul Lamptey trase din joint şi închise ochii, fără să răspundă. Kweku ţâţâi din buze şi plecă tunând şi fulgerând. În cea de-a treia zi ameninţă că o să sune la poliţie ca să-l scoată afară pe tâmplar pe motiv că i-a încălcat proprietatea. Dar privindu-l – deja în vârstă de şaptezeci de ani, pe jumătate gol, cu un şnur roşu de care era agăţat un clopoţel la gât –, nu putu să facă aşa ceva. Îşi imagina scena filmată de cameramanul lui: un sadhu² ghanez târât de poliţişti înarmaţi, mituiţi peste măsură, în timp ce aprigul Proprietar priveşte neclintit de la gura cortului.

— E ridicol, spuse Kweku în cele din urmă, trăgând fermoarul cortului şi simţind deodată lipsa sunetelor de ciocan şi fierăstrău. În aripa principală se putea locui de luni de zile, însă el a preferat să stea în cortul lui Olu, să vadă cerul prin ferestruica de plastic.

— Aproape ai terminat, omule. Hai să ducem la bun sfârşit ce am început, zise Kweku.

— Cu copacul, răspunse domnul Lamptey.

— Hai atunci.

Domnul Lamptey găsi un băţ şi începu să deseneze pe pământ.

Cum îşi imagina el priveliştea din verandă.

O grădină.

Totul luxuriant, blând, prea verde, nimic ordonat sau arid, „iarba dragostei“ zimţată drept ornament, palmieri-evantai de mărimea unui copil şi bananieri împrăştiaţi de jur împrejur ca nişte palmieri fără trunchi, tufe de hibiscus şi crini de Malabar ca focul şi plantele acelea căţărătoare roz-purpurii (Kweku nu reuşeşte niciodată să-şi aducă aminte cum le spune) înflorind bogat şi acoperind poarta. O explozie de culori. O răzmeriţă de verdeaţă.

— Şi o fântână aici, încheie domnul Lamptey.

— Pentru ce?

Primi un răspuns lung şi ambiguu despre configuraţia spaţiului sacru, necesitatea apei, proporţiile adecvate, albastru, verde. Kweku nici nu-l ascultă. Îşi masă fruntea, oftând.

— Ah! Nu pot să am grijă de toate astea.

— Eu pot şi o voi face.

— Eşti tâmplar. Nu grădinar.

— Sunt artist. Ca tine…

— Nu mai contează. Fă-ţi grădina…

— Grădina ta.

— Mă rog.

Domnul Lamptey îl aşteptă pe Kweku să continue, dar acesta privi în altă parte, lovi cu piciorul o piatră, o pietricică albă. Când ridică privirea, domnul Lamptey se îndrepta, cu un aer mândru, spre veranda pe jumătate terminată. Kweku privi atent, gândindu-se că ar trebui să se renunţe la ferestrele mari (să ţină în frâu cheltuielile pe aerul condiţionat, ce sens mai avea acum, fără piscină?). Scoase planul casei şi se uită la el cu regret.

Omuleţii de pe şerveţel.

Unul dintre ei: făcând din mână, cu apa şiroindu-i pe trup.

Iar celălalt: în fiecare luni venea să stea pe verandă, citind cu atenţie Daily Graphic până când ceva îl distrăgea şi ridica privirea fără să vrea, uluit de fiecare dată să zărească un om lucrând în grădina sa, uitând de fiecare dată că e luni, ziua de grădinărit, şi vărsând cafeaua. Apoi urma dansul lor: ochii bărbatului aţintiţi asupra sa, aşteptându-i consimţământul, în vreme ce el se scutura pe pantaloni, apoi amânarea capricioasă, până când renunţa şi ridica privirea, ofta şi schiţa un zâmbet forţat. O uşoară fluturare a şerveţelului, în semn de salut şi de înfrângere.

Acolo, în hainele lui de swami şi cu mănuşile de grădinărit, se afla domnul Lamptey.

Zâmbind, tunzând gardul verde, făcând şi el cu mâna.

1. Grup etnic din Ghana şi Togo (n.r.).

2. Ascet hindus care a renunţat la orice legătură cu viaţa materială pentru a se dedica meditaţiei spirituale (n.r.).