John Fowles

Colecţionarul

Traducere de Mariana Chiţoran

POLIROM
2011

© 2002, 2007, 2011 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-2660-1

ISBN PDF: 978-973-46-2661-8

ISBN print: 978-973-46-2232-0

Coperta: Laurenţiu Midvichi

Foto copertă: © by Mat Tyrrell

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepseşte penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

JOHN FOWLES s-a născut în 1926 la Leigh-on-Sea, o mică localitate din comitatul Essex. După ce a urmat cursurile Universităţii din Edinburgh, în 1950 a obţinut o diplomă în literaturile franceză şi germană la Oxford, unde i-a descoperit pe existenţialiştii francezi şi pe promotorii Noului Roman. A predat literatură franceză la New College, Oxford, a fost profesor de limba şi literatura engleză la Universitatea din Poitiers, apoi la Colegiul Anargyrios de pe insula grecească Spetsai (experienţă evocată în Magicianul), pentru ca între 1954 şi 1963 să predea engleza la Colegiul St Godric din Londra. A dobîndit recunoaşterea internaţională odată cu apariţia primului său roman, Colecţionarul (1963), care a avut un mare succes la public şi a primit de îndată şi elogiile criticii, Fowles fiind considerat un scriitor cu o forţă imaginativă şi inovatoare excepţională, reputaţie pe care i-au confirmat-o următoarele sale romane: Magicianul (1965; ediţie revizuită în 1977), Iubita locotenentului francez (1969), Daniel Martin (1977), Mantisa (1982), Omida (1985), Găuri de vierme (1998). Patru dintre cărţile sale (Magicianul, Colecţionarul, Iubita locotenentului francez şi Turnul de abanos) s-au bucurat de ecranizări celebre, cu o distribuţie remarcabilă şi distinse cu cele mai prestigioase premii din domeniul cinematografiei.

Scriitor prolific, Fowles a publicat şi eseuri (Aristocraţii, 1964), nuvele (Turnul de abanos, 1974), poezii, traduceri, prefeţe, cronici literare şi comentarii la albume de artă fotografică. În 2004 îi apare primul volum al jurnalelor intime, urmat în 2006 de volumul al doilea. Tot în 2004 este publicată şi prima biografie dedicată lui Fowles, scrisă de Eileen Warburton: John Fowles – o viaţă în două lumi.

La Editura Polirom au mai apărut pînă în prezent Iubita locotenentului francez (2002), Magicianul (2002), Mantisa (2003), Turnul de abanos (2003), Daniel Martin (2004), Omida (2005) şi Copacul (2007), care inaugurează seria de autor John Fowles.

Colecţionarul este un roman cu o concepţie absolut originală despre pasiunea de „colecţionar“ a unui funcţionar care răpeşte şi sechestrează o studentă la Arte Frumoase, încercînd să stabilească astfel o imposibilă legătură afectivă între el şi victimă.

1

que fors aus ne le sot riens nee1

1.  Vers din poemul anonim Châtelaine de Vergi (sec. al XIII-lea), în franceza veche: „fiindcă nici o fiinţă născută pe pămînt, în afara lor, nu a ştiut nimic“

Cînd venea acasă în vacanţă de la internat o vedeam uneori în fiecare zi, fiind casa lor chiar în faţa Anexei Primăriei. Atît ea, cît şi sora ei mai mică veneau şi plecau, mai totdeauna, însoţite de tineri, ceea ce, bineînţeles, mie nu-mi convenea. Cînd aveam o clipă liberă şi puteam scoate capul dintre dosare şi registre, mă aşezam la fereastră şi mă uitam pe stradă pe deasupra porţiunii mate a geamului şi uneori o zăream. Seara îmi notam faptul în jurnalul meu de observaţii. La început cu un X şi, mai tîrziu, cînd i-am aflat numele, cu un M. De cîteva ori mi s-a întîmplat s-o întîlnesc în oraş. Într-o zi, stînd la rînd la biblioteca din strada Crossfield, m-am nimerit chiar în spatele ei. Nu s-a uitat nici măcar o dată la mine, dar eu nu-mi luam ochii de la ceafa ei şi de la părul strîns într-o coadă la spate. Avea părul blond şi mătăsos ca floarea de sorbestrea, împletit într-o singură coadă care îi ajungea pînă aproape de talie şi pe care o purta fie peste piept, fie pe spate. Cîteodată şi-o învîrtea ca o coroană în jurul capului. Înainte să vină ca oaspete în casa mea, nu am avut decît o singură dată prilejul s-o văd cu părul despletit şi era atît de frumoasă, încît mi s-a tăiat răsuflarea. Parcă era o sirenă.

Altă dată, într-o sîmbătă liberă, cînd m-am dus la Muzeul de Istorie Naturală, ne-am întors amîndoi cu acelaşi tren. Stătea la trei scaune de mine, pe lateral, cu nasul într-o carte, aşa că am putut s-o privesc timp de treizeci şi cinci de minute. De cîte ori o vedeam, aveam aceeaşi senzaţie ca atunci cînd descopeream un fluture dintr-o specie rară, de care mă apropiam cu multă grijă, cu sufletul la gură, cum se spune. O specie de călinică femelă, de pildă, foarte deschisă la culoare. Întotdeauna m-am gîndit la ea în felul acesta. Îmi veneau în minte cuvinte ca „insesizabilă“, „rară“, şi „foarte rafinată“. Căci era diferită de toate celelalte, chiar şi de cele frumoase. Numai un cunoscător o putea aprecia.

În anul în care mai era la internat nu ştiam cine e. Aflasem doar că tatăl ei era doctorul Grey şi, dintr-o frîntură de conversaţie auzită la o şedinţă a Secţiei de Entomologie, înţelesesem că mama ei obişnuia să bea. Într-o zi am auzit-o pe maică-sa vorbind într-un magazin. Avea o voce afectată şi de la prima vedere dădea impresia unei femei căreia îi place băutura; era prea tare machiată ş.a.m.d.

Pe urmă au apărut cîteva rînduri despre ea în ziarul local, precum că a cîştigat o bursă şi cît era de deşteaptă şi îi dădeau şi numele, la fel de frumos ca şi ea: Miranda. Aşa am aflat că plecase la Londra să studieze beleartele. Pentru mine articolul acesta a avut o importanţă specială. Mi se părea că devenisem mai intimi, deşi, evident, noi doi nu făcusem cunoştinţă, în sensul strict al cuvîntului.

Nu pot să spun de ce, de prima oară cînd am văzut-o, am ştiut că este Unica. Evident că nu sînt nebun. Îmi dădeam perfect seama că e doar un vis şi aşa ar fi rămas dacă nu s-ar fi întîmplat povestea cu banii. O visam cu ochii deschişi, îmi imaginam tot felul de poveşti în care o întîlneam, că făceam lucruri pe care ea le găsea admirabile, că mă însuram cu ea şi tot soiul de chestii de-astea. Nimic indecent, niciodată înainte de… Dar asta am să povestesc mai tîrziu.

Ea desena în timp ce eu mă ocupam de colecţia mea (în visurile mele, bineînţeles). Mi-o închipuiam întotdeauna îndrăgostită de mine şi de colecţia mea, pe care o desena şi o colora; lucram împreună într-o casă frumoasă, modernă, o încăpere mare cu un perete aproape în întregime din sticlă; organizam reuniuni ale entomologilor, unde în loc să nu scot o vorbă, de frică să nu greşesc, deveneam gazda apreciată de toţi. Ea, frumoasă, cu părul ei blond şi ochii cenuşii… Şi, bineînţeles, toţi bărbaţii mă priveau plini de invidie.

Singura dată cînd visele mele în legătură cu ea nu au fost frumoase a fost atunci cînd am văzut-o cu un tînăr cu mutră de snob care conducea o maşină sport. Într-o zi eram în spatele lui la bancă şi la casă l-am auzit spunînd: „Daţi-mi, vă rog, banii în bancnote de cinci lire“, gluma constînd în faptul că cecul era pentru zece lire. Sînt toţi la fel. O vedeam cîteodată urcîndu-se în maşina lui sau traversînd oraşul aşezată alături de el, şi în zilele acelea eram foarte tăios cu ceilalţi colegi din birou şi nu mai notam faimosul X în jurnalul meu entomologic (toate astea se întîmplau înainte de plecarea ei la Londra, căci atunci l-a lăsat baltă). În zile ca astea mă lăsam cuprins de visuri urîte: plîngea şi de obicei îngenunchea în faţa mea. O dată mi-am permis chiar să visez că o plesneam peste faţă, aşa cum îl văzusem pe unu’ făcînd într-o piesă la televizor. Probabil că atunci a început totul.

Tatăl meu murise într-un accident de maşină. Aveam doi ani. Era în 1937. Era beat, dar mătuşa Annie spunea totdeauna că mama îl împinsese la băutură. Nu mi-au spus niciodată ce s-a întîmplat exact, dar curînd după aceea mama a plecat lăsîndu-mă cu mătuşa Annie. Voia să-şi trăiască viaţa. Verişoara Mabel mi-a strigat o dată (eram copii şi ne certam) că era o femeie de stradă şi că plecase cu un străin. Eram atît de prost, încît m-am dus drept la mătuşa Annie s-o descos. Dar, bineînţeles, nu mi-a spus decît ce a considerat ea de cuviinţă. Acum totul îmi este indiferent. Dacă mama mai este în viaţă, nu ţin s-o întîlnesc, nu mă interesează. Mătuşa Annie spune deschis că am avut noroc că am scăpat de ea, şi eu sînt de aceeaşi părere.

Aşa că m-au crescut mătuşa Annie şi unchiul Dick, alături de fiica lor, Mabel. Mătuşa Annie este sora mai mare a tatii.

Unchiul Dick a murit cînd aveam cincisprezece ani. Era în 1950. Ne dusesem amîndoi la pescuit la Tring Reservoir şi, ca de obicei, eu plecasem cu plasa şi cu ce îmi trebuia mie pentru prins fluturi. Cînd mi s-a făcut foame şi m-am întors unde îl lăsasem, am văzut o grămadă de lume. Am crezut că prinsese vreun peşte mare. De fapt, avusese un atac de apoplexie. L-am dus acasă, dar n-a mai scos nici o vorbă şi nici nu ne-a mai recunoscut pe vreunul dintre noi.

Zilele pe care le-am petrecut împreună – nu chiar împreună pentru că eu plecam mereu după fluturi, iar el rămînea cu undiţele, dar, totuşi, mîncam împreună şi mai era şi drumul pînă acolo şi înapoi –, zilele acelea (afară de cîteva despre care am să vă vorbesc) au fost, categoric, cele mai frumoase din viaţa mea. Cînd eram copil, mătuşa Annie şi Mabel dispreţuiau colecţia mea de fluturi, dar unchiul Dick îmi lua întotdeauna apărarea. Aprecia lucrul bine făcut. Şi pe el îl impresiona ivirea unui nou „imago“ şi se aşeza să privească aripile întinzîndu-se şi uscîndu-se treptat, fascinat de delicateţea mişcărilor lui. Îmi făcea întotdeauna loc în magazia lui pentru borcanele mele cu omizi. Odată, cînd am cîştigat un premiu pentru o casetă cu fritillaria, mi-a dat o liră, cu condiţia să nu suflu o vorbă mătuşii Annie. Ce aş putea să mai spun? A fost ca un tată pentru mine. În ziua în care am pus mîna pe vestitul cec, el a fost, în afară de Miranda, se înţelege, persoana la care m-am gîndit. I-aş fi dăruit cele mai bune undiţe şi cîrlige şi orice şi-ar fi dorit. Dar n-a fost să fie.

Din săptămîna în care am împlinit douăzeci şi unu de ani, am jucat cu regularitate la pronosport. În fiecare săptămînă pariam aceiaşi cinci şilingi. Crutchley şi bătrînul Tom, care lucrau cu mine la Serviciul de impozite locale, ca şi cîteva dintre colegele mele, se asociau ca să joace o sumă mai mare. Mă pisau mereu să joc şi eu cu ei, dar preferam să rămîn lupul singuratic. Crutchley nu-mi plăcuse niciodată şi nici bătrînul Tom, cu caracterul lui servil. Bate toată ziua cîmpii despre administraţia locală, linguşindu-se pe lîngă domnul Williams, casierul municipal. Crutchley se gîndeşte numai la lucruri murdare şi este un sadic. Nu scăpa nici o ocazie să-şi bată joc de preocupările mele, mai ales dacă erau şi fete de faţă. „Fred are o mutră obosită – a petrecut un week-end epuizant cu vreo Pieris rapae“ sau „Cine era frumoasa Passerina cu care te-am zărit aseară?“ Bătrînul Tom rînjea, iar Jane, prietena lui Crutchley de la Sănătatea Publică, o prezenţă permanentă la noi în birou, începea să chicotească. Fata asta era exact opusul Mirandei. Am avut întotdeauna repulsie faţă de femeile vulgare, în special cele tinere. Aşa că, după cum spuneam, jucam de unul singur.

Cecul a fost de 73.091 lire şi cîţiva şilingi. L-am sunat pe domnul Williams de cum s-au confirmat rezultatele meciurilor de marţi şi am aflat că totul era în regulă. Am ştiut imediat că plecarea mea îl supăra, deşi la început a zis că se bucură, că era sigur că toată lumea se bucură, ceea ce ştiam că nu era adevărat. Mi-a sugerat chiar să investesc în fondul de împrumut al municipalităţii cu dobîndă de 5%. Unii dintre funcţionarii ăştia de la primărie îşi pierd orice simţ al măsurii.

Am făcut ce mi-au sugerat cei de la agenţia de pariuri. M-am mutat la Londra cu mătuşa Annie şi cu Mabel, pînă cînd avea să se potolească vîlva. I-am trimis bătrînului Tom un cec de 500 de lire, rugîndu-l să împartă banii cu Crutchley şi cu ceilalţi. N-am răspuns la scrisoarea lor de mulţumire din care reieşea clar că mă considerau meschin.

Singurul punct negru la orizont era Miranda. Era acasă în momentul cînd am aflat că am cîştigat. Venise în vacanţă de la şcoala de belearte şi o văzusem chiar în dimineaţa memorabilei sîmbete cînd am auzit vestea cea mare. Tot timpul petrecut la Londra, cheltuind în dreapta şi stînga, nu mă gîndeam decît că n-am s-o mai văd niciodată; apoi mă gîndeam că acum eram bogat, deci o partidă bună, dar simţeam că era ridicol, oamenii, mai ales fetele ca Miranda, se căsătoresc din dragoste. Erau chiar momente cînd credeam că am s-o uit. Dar uitarea nu vine la comandă. Se întîmplă să uiţi. Numai că, în ceea ce mă priveşte, nu s-a întîmplat aşa.

Dacă eşti lipsit de scrupule şi imoral ca majoritatea celor din ziua de azi, presupun că îţi poţi oferi tot soiul de distracţii cînd te trezeşti deodată cu o grămadă de bani. Eu nu am fost niciodată aşa. La şcoală nu am fost pedepsit nici măcar o dată. Mătuşa Annie este „nonconformistă“, nu m-a forţat niciodată să mă duc la biserică sau lucruri de-astea, dar fusesem crescut în această atmosferă, deşi unchiul Dick o mai ştergea cîteodată la cîrciumă. Cînd m-am întors din armată, după nenumărate scandaluri, mătuşa Annie mi-a dat voie să fumez, deşi nu-i făcea deloc plăcere. Chiar şi acum, cînd aveam atîţia bani, bombănea întruna că toate cheltuielile astea erau împotriva principiilor ei. Dar Mabel o mai dăscălea cînd nu eram de faţă (am auzit-o într-o zi) şi i-am spus şi eu că erau oricum banii mei şi principiile mele, că eram bucuros să-i ofer tot ce-şi dorea sau să nu-i dau nimic dacă aşa hotăra ea, şi că în principiile nonconformismului nu exista nimic care să interzică primirea de cadouri.

Ce vreau, de fapt, să spun este că mi s-a întîmplat să mă cherchelesc o dată sau de două ori cînd am fost în Serviciul de intendenţă, în special în Germania, dar n-am avut niciodată relaţii cu femei. Femeile nu m-au preocupat niciodată, înainte de-a o întîlni pe Miranda. Ştiu că n-am nimic din ceea ce place fetelor. Sunt unii, ca şi Crutchley, care mi se par pur şi simplu vulgari, dar au succes la femei. Era de-a dreptul dezgustător să vezi ocheadele pe care i le aruncau unele funcţionare de la primărie. E ceva animalic cu care nu m-am născut şi mă bucur. (După părerea mea, dacă ar fi mai mulţi oameni ca mine, lumea ar fi mai bună.)

Cînd eşti sărac, te gîndeşti întotdeauna că lucrurile ar fi cu totul altfel dacă ai avea bani. Nu am pretins niciodată mai mult decît mi se cuvenea, nimic excesiv, dar la hotel am simţit clar că se purtau foarte politicos în aparenţă, dar numai în aparenţă. De fapt, ne dispreţuiau pentru că aveam atîţia bani şi nu ştiam ce să facem cu ei. Pe la spate continuau să mă trateze ca pe un mic funcţionar – ceea ce, de fapt, şi eram. Degeaba aruncam cu banii în stînga şi în dreapta. De cum deschideam gura sau făceam vreo mişcare ne dădeam de gol. Parcă îi şi auzeai spunînd, nu încercaţi să ne trageţi pe sfoară, ştim cine sînteţi, de ce nu vă întoarceţi de unde aţi venit?

Îmi amintesc că într-o seară am ieşit şi am luat masa la un restaurant de lux. Era trecut pe o listă primită de la agenţia de pariuri. Mîncarea era bună şi am mîncat-o, dar nu i-am simţit gustul din cauza felului cum eram priviţi, a modului în care ne tratau chelnerii ăia străini şi toţi ceilalţi şi cum pînă şi cel mai mic obiect din sală părea să ne dispreţuiască pentru că nu fusesem crescuţi de mici să ştim să ne purtăm ca ei. Mai zilele trecute am citit un articol despre dispariţia spiritului de clasă. Aş fi putut să le spun multe pe tema asta. După părerea mea, Londra este făcută numai pentru cei ieşiţi de pe băncile şcolilor particulare şi dacă nu ai nimic din manierele lor înnăscute şi nici vocea lor afectată nu eşti bun de nimic. Mă refer la Londra celor bogaţi, la Londra cartierelor elegante din West End, bineînţeles.

Într-o seară – era după masa la restaurantul de lux – mă simţeam deprimat şi i-am spus mătuşii Annie că aş vrea să ies la plimbare, ceea ce am şi făcut. Am pornit-o pe jos şi am simţit deodată dorinţa de a avea o femeie, adică să ştiu că am avut relaţii cu o femeie, aşa că am sunat la un număr de telefon pe care mi-l dăduse un tip la ceremonia de înmînare a cecului. În caz că simţi nevoia de ştii-tu-ce, îmi spusese el.

O voce de femeie îmi răspunse: „sînt ocupată“. Am întrebat-o dacă nu-mi putea da vreun alt număr şi mi-a dat două. Am luat un taxi pînă la cea de-a doua adresă. N-am să povestesc ce s-a întîmplat, afară doar că n-am fost bun de nimic. Eram prea emoţionat. Am încercat să nu par un novice, dar bineînţeles că şi-a dat seama. Era bătrînă şi respingătoare, respingătoare. Mă refer atît la felul dezgustător în care se comporta, cît şi la felul cum arăta. Era uzată, vulgară. Ca un specimen pe care îl arunci, nu vrei să-l păstrezi într-o colecţie. M-am gîndit ce-ar spune Miranda să mă vadă acolo, în această situaţie. Da, cum am spus, am încercat, dar n-am putut şi, de fapt, nici nu mi-am dat nici o silinţă.

Nu sînt tipul de om insistent şi nici nu am fost vreodată. Am avut dintotdeauna aspiraţii mai înalte, cum se zice. Crutchley obişnuia să spună că în ziua de azi, dacă vrei să ajungi undeva, trebuie să dai din coate şi adesea adăuga, uitaţi-vă la bătrînul Tom, uitaţi-vă unde l-a dus atitudinea lui linguşitoare. După cum am spus, Crutchley era un tip care vorbea deschis, cam prea deschis, după părerea mea. Deşi ştia cînd pica bine să fie linguşitor. Cu domnul Williams, de pildă. Cu mai multă viaţă, Clegg, mi-a spus o dată domnul Williams pe cînd lucram încă la ghişeul de informaţii. Publicului îi place o faţă zîmbitoare sau o glumă din cînd în cînd, spunea el. Nu ne-am născut toţi cu acest dar, ca de pildă Crutchley, dar putem să încercăm, nu? Asta chiar m-a enervat. Pot să spun că eram scîrbit pînă peste cap de primărie şi aveam de gînd să plec oricum.

Nu eram altfel decît ceilalţi; pot s-o dovedesc. Unul din motivele pentru care nu mai puteam suporta prezenţa mătuşii Annie era acela că mi se stîrnise interesul pentru anumite cărţi, din cele care se găsesc în magazinele din Soho, cărţi cu femei goale şi lucruri de-astea. Puteam ascunde revistele, dar erau cîteva cărţi pe care aş fi vrut să le cumpăr, dar nu le luam de teamă să nu dea peste ele. Îmi dorisem întotdeauna să pot face fotografii, aşa că primul lucru pe care mi l-am cumpărat a fost un aparat Leica, cel mai bun, cu teleobiectiv şi tot ce vrei. Scopul principal era să fotografiez fluturii vii ca vestitul domn S. Beaufoy. Dar, deseori, cînd mă plimbam, mi se întîmpla să dau peste lucruri care nu aveau nici o legătură cu colecţiile mele. E incredibil ce ajung să facă perechile de îndrăgostiţi în locuri în care nici nu ţi-ar trece prin cap că se pot întîmpla astfel de lucruri. Aşa că le-am fotografiat şi pe astea.

Bineînţeles că eşecul meu cu femeia mă preocupa, totuşi, pe lîngă toate celelalte. De pildă, mătuşa Annie îşi pusese în cap să facă o croazieră pînă în Australia, să-l vadă pe fiul ei Bob şi pe unchiul Steve, fratele ei mai mic şi familia lui, şi ţinea morţiş să merg şi eu. Dar, cum am spus, nu mai aveam nici un chef să stau cu mătuşa Annie şi cu Mabel. Nu că le-aş fi urît, dar se vedea de la o poştă de unde proveneau. Chiar mai mult decît mine. Era clar ce erau de fapt: două sărăntoace care nu ieşiseră niciodată din fundul provinciei. Voiau să stau toată vremea cu ele şi să le raportez tot ce am făcut, tocmai atunci cînd, din întîmplare, aveam şi eu o oră liberă. Iată de ce a doua zi după cele relatate mai sus le-am spus clar că nu mă duc în Australia. N-au luat lucrurile prea în tragic. Presupun că avuseseră timp să reflecteze că, la urma urmei, erau banii mei.

Am pornit pentru prima oară în căutarea Mirandei în ziua cînd m-am întors de la Southampton, unde o condusesem pe mătuşa Annie la vapor, în ziua de 10 mai, ca să fiu exact. M-am întors la Londra. Nu aveam nici un plan precis şi îi spusesem mătuşii Annie şi lui Mabel că s-ar putea să plec în străinătate, dar că nu hotărîsem încă nimic. Mătuşa Annie era de-a dreptul speriată. În seara dinaintea plecării îmi ţinuse o predică întreagă: că să nu cumva să mă însor înainte de a cunoaşte ea mireasa. O ţinea întruna că erau banii mei şi viaţa mea şi cît fusesem de generos şi alte de-alde astea. Dar vedeam limpede că era foarte speriată la gîndul că s-ar putea să mă însor şi că ar putea pierde astfel toţi banii pe care erau, oricum, foarte jenate să-i cheltuiască. Nu o acuz. Era normal, mai ales cînd ai o fată infirmă. Consider că persoanele ca Mabel ar trebui suprimate încet, fără suferinţă. Dar asta e altă poveste.

Intenţia mea era (şi în acest scop achiziţionasem cel mai perfecţionat echipament din Londra) să vizitez cîteva regiuni unde existau specii rare de fluturi şi chiar „aberaţii“ şi să-mi fac serii complete. Mă gîndeam să mă duc acolo, să stau undeva atîta vreme cît îmi făcea plăcere şi să ies în fiecare zi să adun specimene pentru colecţie şi să fac fotografii. Încă înainte de plecarea mătuşii Annie luasem lecţii de conducere şi îmi cumpărasem o furgonetă care corespundea necesităţilor mele. Era o mulţime de specii de fluturi pe care voiam să le caut – papilio glaucus şi lycaenidae, de exemplu, sau unele specii rare de fritillaria ca Heath sau Glanville. Varietăţi pe care cei mai mulţi colecţionari nu le întîlnesc decît o dată în viaţă. Mai erau şi fluturi de noapte pe care mă gîndeam să încep să-i colecţionez.

Ceea ce încerc să spun este că şederea Mirandei la mine, ca oaspete, a fost o întîmplare, nu ceva plănuit de mine în momentul în care am intrat în posesia banilor.

De îndată ce am scăpat de mătuşa Annie şi de Mabel, mi-am cumpărat toate cărţile pe care le voiam şi văzînd unele dintre ele am rămas trăsnit. Nu ştiam că există asemenea lucruri. Ca să spun drept, eram scîrbit. Mă gîndeam cum stăteam închis într-o cameră de hotel cu toate cărţile astea care nu au nici o legătură cu ce îmi imaginam eu că se poate petrece între mine şi Miranda. Brusc mi-am dat seama că mă înşelam crezînd că o scosesem cu totul din viaţa mea, cînd, de fapt, locuiam numai la cîţiva kilometri unul de celălalt (mă mutasem deja în hotelul din Paddington) şi nici nu avusesem tot timpul din lume să descopăr unde locuieşte. Dar a fost uşor. Am căutat în cartea de telefon adresa Şcolii de Arte Slade şi într-o dimineaţă am aşteptat-o în faţa şcolii, ascuns în furgonetă. Furgoneta era singurul lux adevărat pe care mi-l oferisem. Era prevăzută cu o instalaţie specială în partea din spate, un pat pliant care se putea întinde dacă voiai să dormi. O cumpărasem ca să-mi car tot echipamentul cînd mă duceam dintr-un loc într-altul prin ţară şi mă gîndeam că dacă aveam o furgonetă nu va mai fi nevoie să le iau tot timpul după mine şi pe Mabel şi pe mătuşa Annie, la întoarcerea lor din Australia. N-am cumpărat-o cu intenţia de a o utiliza în felul în care am folosit-o. Ideea mi-a venit brusc, aproape ca o inspiraţie genială.

Prima zi am aşteptat degeaba, dar a doua zi am văzut-o în sfîrşit. A ieşit cu un grup de studenţi, majoritatea băieţi. Inima a început să-mi bată cu putere şi mi s-a făcut rău. Aparatul de fotografiat era pregătit, dar n-am îndrăznit să-l folosesc. Era neschimbată: acelaşi pas uşor şi, cum purta întotdeauna pantofi cu tocul jos, nu avea mişcările acelea afectate pe care le au majoritatea fetelor. Nu o preocupa impresia pe care o făcea asupra bărbaţilor. Era ca o pasăre. Tot sporovăia cu un tînăr cu părul negru, tuns scurt şi cu un soi de breton pe frunte, cu mutră de artist. Erau şase, dar numai ea şi tînărul brunet au traversat strada. Am ieşit din maşină şi am pornit în urma lor. N-au mers prea departe, doar pînă la o cafenea.

Am intrat după ei, spontan, fără să ştiu de ce, ca şi cînd cineva m-ar fi împins, aproape împotriva voinţei mele. Cafeneaua era plină: studenţi, artişti şi alţii ca ei. Chipuri de boemi. Îmi amintesc tot soiul de figuri ciudate şi obiecte bizare atîrnate pe pereţi. Africane, cred.

Era atîta lume şi atîta zgomot şi eram atît de nervos încît n-am văzut-o din prima clipă. Era la o masă în cea de-a doua sală, tocmai în fund. M-am aşezat la bar, ca s-o pot urmări. Nu îndrăzneam să mă uit prea des spre ea, iar dincolo lumina era slabă.

Şi deodată a apărut lîngă mine. Mă făceam că citesc ziarul, aşa că nu văzusem cînd s-a sculat de la masă. Am simţit cum mă înroşesc la faţă. Stăteam cu ochii pironiţi pe ziar fără să pot citi un cuvînt. Nu îndrăzneam să mă uit nici cu coada ochiului la ea – era lîngă mine, aproape că mă atingea. Purta o rochie în carouri, bleumarin cu alb, braţele goale îi erau bronzate şi părul îi cădea pe spate.

„Jenny, n-avem nici un sfanţ, fii un înger şi dă-ne două ţigări“, spuse ea. „Iar?“ întrebă fata de la bar, sau cam aşa ceva. „Mîine, îţi promit!“ răspunse ea. „Eşti o drăguţă“, adăugă ea după ce barmaniţa i-a dat ţigările. N-a durat decît cinci secunde. Era din nou alături de tînărul brunet, dar faptul de a-i fi auzit glasul o transforma dintr-un soi de vis într-o persoană reală. N-aş putea spune ce anume era deosebit în glasul ei. Era, bineînţeles, glasul unei tinere cu educaţie aleasă, dar nu era afectat; nu era nimic servil în tonul ei, nu cerşise ţigările şi nici nu insistase să le obţină. Le ceruse pe un ton normal, fără aere de superioritate de clasă. Vorbea aşa cum mergea, dacă mă pot exprima astfel.

Am plătit cît am putut de repede, m-am urcat în furgonetă şi m-am întors în camera mea de la hotelul Cremorne. Eram foarte necăjit. În parte din cauză că era nevoită să împrumute ţigări pentru că nu avea bani, în timp ce eu eram gata să-i aştern la picioare şaizeci de mii de lire (îi dădusem zece mii mătuşii Annie). Mă simţeam gata să fac orice ca s-o cunosc, să-i fac toate gusturile, să-i fiu prieten; să pot s-o privesc deschis, nu s-o spionez. Atunci am luat un plic – într-aşa hal eram – şi am pus în el cinci bancnote de cinci lire pe care le aveam la mine şi l-am adresat domnişoarei Miranda Grey, la Şcoala de Arte Slade… dar, bineînţeles, nu l-am expediat. L-aş fi trimis dacă eram sigur că-i puteam vedea reacţia la deschiderea plicului.

În ziua aceea mi-am permis pentru prima oară un vis care avea să devină realitate. Se făcea că era atacată de un tip şi eu mă repezeam şi o salvam. Apoi eu eram bărbatul care o ataca, dar nu-i făceam nici un rău. O luam cu forţa şi o duceam cu furgoneta departe, unde o ţineam închisă într-o casă, dar purtîndu-mă frumos cu ea. Cu timpul începea să mă cunoască, să mă placă şi visul se termina frumos: se făcea că locuiam împreună într-o casă modernă, eram căsătoriţi, aveam copii şi cîte şi mai cîte.

Visul mă obseda. Noaptea mă ţinea treaz, uitînd tot ce făcusem în timpul zilei. Aproape că nici nu mai ieşeam din hotel. Apoi a încetat să mai fie un vis. Mă convingeam singur că totul avea să se întîmple cu adevărat (bineînţeles că eram conştient că era doar o amăgire). Aşa că am început să mă gîndesc la tot felul de mijloace pentru a-mi atinge scopul, la tot ce trebuia aranjat şi pus la punct şi cum trebuia să procedez. Îmi spuneam că nu am să ajung niciodată să fac cunoştinţă cu ea în condiţii normale, dar dacă ar locui cu mine mi-ar putea cunoaşte părţile bune şi ar înţelege. Nu m-a părăsit niciodată ideea că va înţelege.

Tot atunci am început să citesc ziarele serioase şi să vizitez Galeriile Naţionale şi Galeriile Tate. Nu mi-au plăcut cine ştie ce, erau asemenea casetelor cu specii străine de fluturi din Secţia de entomologie a Muzeului de Istorie Naturală. Vreau să spun că le cunoşteam mai puţin decît pe cele britanice. Dar continuam să mă duc ca să am ce discuta cu ea; să nu par un ignorant.

Într-un ziar de duminică am văzut un anunţ cu litere de-o şchioapă pe pagina unde apăreau casele de vînzare. Ideea nu mă preocupa, dar s-a întîmplat, pur şi simplu, să dau cu ochii de anunţ tocmai cînd eram pe punctul de a întoarce pagina. „DEPARTE DE LUMEA DEZLĂNŢUITĂ“, se spunea. Chiar aşa. Apoi continua:

Casă veche de ţară, loc retras şi foarte pitoresc, grădină mare, la o oră cu maşina de Londra, trei kilometri de satul cel mai apropiat…

şi aşa mai departe. A doua zi am pornit cu furgoneta s-o văd. Am telefonat agentului imobiliar din Lewes şi am aranjat să mă aştepte cineva în faţa casei. Am cumpărat o hartă a comitatului Sussex. Aşa e cînd ai bani. Cad toate obstacolele.

Mă aşteptam la o dărăpănătură. Era într-adevăr veche, albă pe dinafară, cu bîrne aparente negre şi acoperiş de ardezie. Era total izolată. Agentul imobiliar a ieşit din casă cînd a auzit maşina. Mă aşteptam să fie mai bătrîn. Era cam de vîrsta mea, dar era tipul băiat-de-familie-bună-proaspăt-absolventde-universitate, plin de remarci tîmpite ce se voiau hazlii, de parcă era sub demnitatea lui să vîndă ceva, dar, oricum, să vinzi case este cu totul altceva decît să fii băiat de prăvălie. Mi-a fost antipatic de la bun început pentru că încerca să mă descoasă prea mult. M-am gîndit că, dacă tot făcusem atîta drum, hai să vizitez totuşi casa. Camerele nu erau cine ştie ce, dar erau prevăzute cu tot confortul modern, electricitate, telefon ş.a.m.d. Aparţinuse unui amiral în retragere sau cam aşa ceva, care murise, iar următorul cumpărător murise subit, aşa că acum era scoasă din nou la vînzare.

Susţin şi acum că nu m-am dus acolo cu intenţia de a vedea dacă nu era cumva un loc bun pentru a găzdui un musafir de taină. Nu pot să spun exact cu ce intenţii m-am dus.

Pur şi simplu nu ştiu. Faptele pe care le faci la un moment dat le estompează pe cele făcute anterior.

Tipul ţinea morţiş să ştie dacă doream s-o cumpăr pentru mine. I-am spus că era pentru o mătuşă. N-am minţit, i-am spus că voiam să-i fac o surpriză cînd se întorcea din Australia şi altele de acest fel.

Voia să ştie ce părere am despre preţ.

Ca să-i închid gura, i-am spus că tocmai intrasem în posesia unei sume considerabile. Coboram scările, după ce văzusem totul, cînd a venit vorba de bani şi, ca să-l pun la punct, eram cît pe ce să-i spun că nu era ceea ce doream, că nu era destul de mare, dar m-am abţinut cînd mi-a spus că văzusem tot ceea ce era de văzut, în afară de piviniţă.

Trebuia să ieşi afară, prin spatele casei, pentru a intra în pivniţă. Era o uşă mică lîngă intrarea de serviciu. Luă cheia de sub un ghiveci cu flori. Bineînţeles că lumina nu mergea, dar avea o lanternă. Înăuntru nu pătrundea nici o rază de soare, era umed, neplăcut. Am coborît cîteva trepte. Cînd am ajuns jos, am aprins lanterna. Cineva văruise zidurile, dar asta fusese demult şi pereţii se scorojiseră din loc în loc.

Se întinde sub toată casa, îmi spunea el, şi mai este şi asta… A ridicat puţin lanterna şi atunci am văzut în faţa noastră, la picioarele treptelor, o uşă pe colţ. Dădea în altă pivniţă, mare, spre care coborau patru trepte, dar cu tavanul mai jos şi uşor boltit ca unele cripte de sub bisericile vechi. Treptele coborau în diagonală către un colţ şi aveai impresia că încăperea nici nu exista.

Locul ideal pentru o orgie, îmi spuse el.

La ce folosea? am întrebat, ignorînd observaţia lui stupidă.

Mi-a spus că bănuia că fusese construită pentru că locul era prea izolat. Probabil că-şi ţineau proviziile de alimente. Sau poate că fusese vreo capelă romano-catolică secretă. Unul dintre electricieni şi-a exprimat mai tîrziu părerea că fusese probabil o ascunzătoare a contrabandiştilor în drumul lor către Londra dinspre Newhaven.

În cele din urmă am urcat din nou şi am ieşit afară. După ce a încuiat uşa şi a pus cheia la loc sub ghiveciul cu flori, parcă nici nu ar fi existat subsolul. Erau două lumi. Şi pentru mine aşa a rămas tot timpul. Uneori mă trezeam şi mi se părea că nu fusese decît un vis pînă în clipa cînd coboram din nou.

Omul se uită la ceas.

Mă interesează, i-am spus. Mă interesează chiar foarte mult. Eram atît de nervos, încît agentul imobiliar mă privi surprins, aşa că am adăugat, cred că am s-o cumpăr. Aşa, deodată. M-am mirat şi eu. Pentru că pînă atunci îmi dorisem întotdeauna ceva modern, contemporan cum se spune. Nici vorbă de o vechitură la mama dracului.

Rămăsese locului cu ochii cît cepele, uimit că eram atît de interesat şi uimit, ca majoritatea oamenilor ca el, de faptul că aveam bani.

Apoi s-a reîntors la Lewes. Mai avea un client care dorea să viziteze casa, aşa că i-am spus că rămîn în curte să reflectez înainte de a lua o hotărîre definitivă.

Grădină era frumoasă şi se pierdea într-un cîmp cu lucernă, ideală pentru fluturi. Cîmpul urcă puţin spre o colină (în partea de nord). La răsărit se întinde o pădure de ambele părţi ale drumului ce ducea spre Lewes. La apus, iar cîmp liber. În spatele colinei, cam la vreun kilometru şi ceva, e o fermă. Casa cea mai apropiată. Înspre sud se deschide o privelişte frumoasă, dar era blocată de gardul viu din faţa casei şi de cîţiva pomi. Şi garajul era în stare bună.

M-am dus din nou spre casă, am luat cheia şi am coborît încă o dată în pivniţă. Cea de-a doua încăpere era cam la doi metri sub nivelul solului. Era umedă şi pereţii îmi aminteau de lemnele umede, iarna. Nu puteam să văd prea bine, neavînd la mine decît o brichetă. Cam înfricoşător, dar eu nu sînt genul superstiţios.

S-ar putea spune că am avut noroc să găsesc casa de la prima încercare, deşi, oricum, mai devreme sau mai tîrziu, tot găseam eu ceva. Bani aveam. Şi dorinţa de a reuşi. Crutchley ar fi numit-o „tupeu“. La primărie îmi lipsise cu desăvîrşire. Nu era genul meu. Dar aş vrea să-l văd eu pe Crutchley organizînd ce am organizat eu toată vara şi să ducă totul la bun sfîrşit. N-am de gînd să-mi cînt singur osanale, dar n-a fost lucru uşor!

Acum cîteva zile am citit într-un ziar („Maxima zilei“): „Hotărîrea este pentru spirit ceea ce este apa pentru trup“. După umila mea părere, e foarte adevărat. Din clipa în care Miranda a devenit scopul vieţii mele, mă puteam compara cu oricare alt bărbat, aş zice, şi evenimentele mă îndreptăţesc s-o afirm.

A trebuit să dau cinci sute de lire în plus faţă de preţul anunţat, întrucît mai umblau şi alţii după casă. Toţi mă jumuleau. Topometrul, antreprenorul, decoratorul şi negustorii din Lewes de la care am cumpărat mobila. Dar nu îmi păsa. De ce să-mi fi făcut probleme? Pentru mine banii nu aveau nici o valoare. Primeam scrisori lungi de la mătuşa Annie, cărora le-am răspuns, mărturisind doar jumătate din sumele cheltuite în realitate.

I-am pus pe electricieni să prelungească cablul pînă jos în pivniţă şi pe instalatori să tragă o ţeavă de apă şi să instaleze o chiuvetă. Am pretins că vreau să mă ocup de tîmplărie şi de developat fotografii şi că intenţionam să-mi fac atelierul jos. Nu era o minciună. Existau multe lucrări de tîmplărie pe care voiam să le fac şi făcusem deja cîteva poze pe care nu le-aş fi putut da la developat în oraş. Nimic obscen. Doar cupluri.

La sfîrşitul lui august lucrătorii au plecat şi m-am instalat acolo. La început aveam impresia că trăiesc un vis. Dar n-a durat mult. Singurătatea nu era atît de totală pe cît sperasem. Într-o zi m-am pomenit cu un om care voia să se ocupe de grădină pe motiv că el se ocupase întotdeauna de ea şi a făcut foarte urît cînd l-am dat pe uşă afară. Apoi a venit preotul din sat şi am fost nevoit să fiu nepoliticos şi cu el. I-am spus că doream să fiu lăsat în pace, eram nonconformist, nu voiam să am nimic de-a face cu locuitorii din sat. A plecat furios, dîndu-şi aere. Apoi au mai fost cîţiva negustori care îşi desfăceau marfa din rulotă şi a trebuit să le trîntesc uşa în nas. Le-am spus că-mi cumpăr tot ce-mi trebuie de la Lewes.

Am renunţat şi la telefon.

Curînd am luat obiceiul să încui poarta din faţă. Nu era decît un grilaj, dar avea broască. O dată sau de două ori am văzut cîţiva negustori ambulanţi încercînd să tragă cu ochiul, dar încet-încet oamenii au început să priceapă. M-au lăsat în pace şi am putut să-mi văd de treabă.

Am lucrat mai bine de o lună să-mi pun planurile la punct. Eram singur tot timpul; faptul că nu aveam prieteni se dovedea un noroc. (Nu-i puteai considera prieteni pe cei de la primărie. Eu nu le simţeam lipsa şi nici ei nu mi-o simţeau pe a mea.)

La mătuşa Annie obişnuiam să fac tot soiul de treburi în jurul casei. Mă învăţase unchiul Dick. Mă pricepeam oarecum la tîmplărie şi alte mici reparaţii şi am reuşit să aranjez camera destul de frumos. După părerea mea, bineînţeles. După ce am reuşit să scap de umezeală, am aşternut cîteva straturi de pînză izolantă şi pe deasupra o mochetă frumoasă, portocalie (veselă), care mergea foarte bine cu pereţii (văruiţi în alb). Am adus un pat şi un scrin, masă, scaune etcetera. Am instalat un paravan într-un colţ şi în spatele lui am pus un lavoar, un WC de camping şi toate cele de trebuinţă – era aproape ca o cămăruţă separată. Am mai cumpărat o grămadă de alte lucruri, rafturi şi o mulţime de cărţi de artă şi cîteva romane, ca încăperea să fie cît mai plăcută. Şi în cele din urmă am reuşit. Nu m-am aventurat să cumpăr tablouri. Îmi dădeam seama că ei, probabil, îi place pictura de avangardă.

Problema dificilă rămîneau uşile şi zgomotul. Arcada care ducea în camera ei nu avea uşă. Doar un pervaz vechi de stejar masiv, aşa că uşa a trebuit s-o fac eu, pe măsura pervazului, şi s-o instalez singur. Asta a fost cel mai greu. Prima pe care am făcut-o n-a mers, dar a doua s-a potrivit mai bine. Nici chiar un bărbat nu ar fi putut s-o spargă, darămite o fiinţă plăpîndă ca ea. Era din lemn bine uscat, gros de cinci centimetri, cu placă de metal pe partea din interior, astfel încît să nu se poată ajunge la lemn. Cîntărea o tonă şi n-a fost uşor s-o pun, dar am reuşit. Am fixat balamalele pe partea exterioară, balamale mari de douăzeci şi cinci de centimetri, după care am făcut o treabă foarte deşteaptă: am construit din bucăţi vechi de lemn un soi de rastel numai pentru unelte şi chestii de-astea şi l-am fixat cu cuie de lemn pe partea exterioară, astfel încît, la o privire fugară, îţi făcea impresia că e doar o nişă cu cîteva rafturi. Numai dacă o dădeai deoparte se vedea uşa. Instalaţia avea şi avantajul că nu permitea să treacă nici un zgomot. Ca să nu fiu deranjat, am pus încă o broască pe partea interioară a primei uşi, care avea deja un lacăt. Am pus şi o sonerie de alarmă. Una simplă, pentru noapte.

În prima pivniţă am instalat o mică maşină de gătit şi toate celelalte accesorii necesare. Nu puteam să fiu sigur că n-am să fiu spionat şi ar fi părut ciudat să fiu văzut ducîndu-mă toată ziua cu tăvile cu mîncare în sus şi în jos. Dar intrarea la pivniţă fiind în spatele casei, nu-mi făceam cine ştie ce griji, mai ales că nu era decît cîmp şi pădure cît vedeai cu ochii. Oricum, pe două laturi curtea era împrejmuită cu zid şi în rest cu un gard viu prin care nu se zărea nimic. Era un loc aproape ideal. M-am gîndit să construiesc o scară interioară, dar cheltuiala ar fi fost mult prea mare şi nu voiam să risc să trezesc bănuieli. În ziua de azi nu mai poţi avea încredere în muncitori, îşi vîră nasul peste tot.

Şi, totuşi, în tot timpul acesta nu m-am gîndit o clipă că e ceva serios. Ştiu că pare ciudat, dar ăsta e adevărul. Îmi spuneam, bineînţeles, că n-am să izbutesc niciodată, că e doar în imaginaţia mea şi atît. N-aş fi putut nici să-mi închipui toate acestea dacă nu aveam atîţia bani şi timp liber cît voiam. Cred că foarte mulţi oameni care par fericiţi ar face ce am făcut eu sau lucruri asemănătoare dacă ar avea timp şi bani la dispoziţie. Vreau să spun că ar face tot ceea ce pretind acum că nu se cade. Puterea corupe, spunea adesea unul dintre profesorii mei. Şi Banii înseamnă Putere.

Am mai făcut ceva: am cumpărat o mulţime de obiecte de îmbrăcăminte pentru ea de la un magazin din Londra. De fapt, am ales o prăvălie în care am văzut o vînzătoare cam de aceeaşi talie cu Miranda şi i-am indicat culorile pe care observasem că le purta de obicei. Am cumpărat tot ce am considerat că i-ar fi necesar unei fete. Am îndrugat o poveste despre o prietenă din nord căreia i s-au furat toate bagajele şi că voiam să-i fac o surpriză şi alte gogoşi de felul acesta. Nu cred că vînzătoarea a crezut o iotă din ce-i spusesem, dar îi făceam vînzare. Am cheltuit aproape nouăzeci de lire în dimineaţa aceea.

Aş putea să vorbesc la nesfîrşit despre măsurile de precauţie pe care le-am luat. Mă duceam cîteodată în camera ei şi încercam să-mi imaginez ce ar putea face ca să scape. M-am gîndit că s-ar putea pricepe la electricitate – cu fetele de azi nu poţi să ştii – aşa că purtam mereu pantofi cu talpă de cauciuc şi nu mă atingeam de nici un întrerupător înainte de a-l inspecta cu atenţie. Am instalat un incinerator special ca să ard tot ce arunca ea. Îmi dădeam seama că nimic din ce îi aparţinea nu trebuia să iasă din casă. Nici chiar rufe la spălat. Nu se ştie de unde se putea ivi ceva.

Ei, în sfîrşit, iată-mă din nou la Londra, la hotelul Cremorne. Cîteva zile am pîndit-o, dar n-am reuşit s-o văd. Eram groaznic de îngrijorat, dar am insistat. Nu mi-am luat aparatul de fotografiat, ştiam că e prea riscant. Miza era mult mai mare decît o scenă de stradă interesantă prinsă pe peliculă. De două ori m-am dus la cafenea. O dată am stat aproape două ore prefăcîndu-mă că citesc, dar n-a venit. Am început să-mi fac tot felul de gînduri, poate că a murit, poate că nu mai mergea la şcoala de arte. Dar într-o zi (nu voiam ca furgoneta să atragă prea mult atenţia), ieşind din metrou în Warren Street, am văzut-o. Cobora pe celălalt peron dintr-un vagon venind dinspre nord. Era simplu. Am urmărit-o cînd a ieşit din staţie şi a luat-o spre şcoală. În zilele următoare am pîndit-o în staţia de metrou. Poate că nu folosea întotdeauna metroul ca să se ducă acasă, căci două zile n-am văzut-o, dar a treia zi am zărit-o traversînd strada şi intrînd în staţie. Aşa am aflat de unde venea. Din Hampstead. Am făcut acelaşi lucru şi acolo. A doua zi am aşteptat-o să apară şi cînd a ieşit din metrou am urmărit-o vreo zece minute, printr-o mulţime de străduţe, pînă la locuinţa ei. Am trecut prin faţa casei în care intrase şi am văzut numărul, apoi la capătul străzii am citit placa cu numele.

Făcusem o treabă bună.

Am părăsit hotelul Cremorne cu trei zile înainte şi în fiecare seară mă mutam la alt hotel, de unde a doua zi plăteam şi plecam, ca să nu mi se poată lua urma. În furgonetă, patul era gata instalat; pregătisem curelele şi fularele. Aveam de gînd să folosesc cloroform, din cel cu care am omorît o dată fluturii în sticlă. Mi-l dăduse un tip de la laboratorul de analize şi mai aveam puţin. Nu se trezise, dar ca să fiu sigur, am decis să adaug puţină tetraclorură de carbon, cunoscută sub numele de T.C.C., care se poate cumpăra de oriunde.

M-am învîrtit cu maşina prin Hampstead şi ajunsesem să cunosc toate locurile cu ochii închişi şi descoperisem chiar şi drumul cel mai scurt spre Fosters. Totul era pregătit. Nu-mi mai rămînea decît să mă aşez la pîndă şi să profit de prima ocazie ce avea să se ivească. E adevărat că în momentul acela eram într-o stare ciudată. Mă gîndeam la toate detaliile de parcă făcusem astfel de lucruri toată viaţa. Ca şi cînd aş fi fost agent secret sau detectiv.

Pînă la urmă am aşteptat vreo zece zile, aşa cum se întîmplă şi cu fluturii. Vreau să spun că te duci într-un loc unde ştii că vei da peste specii rare şi nu găseşti nimic, dar altă dată, cînd nici nu cauţi fluturi, îţi apar în faţa ochilor pe o floare, oferiţi ca pe tavă, cum se zice.

În seara aceea parcasem, ca de obicei, lîngă staţia de metrou, pe o străduţă laterală. Fusese o zi frumoasă, dar atmosfera era apăsătoare. Se apropia furtuna. Mă postasem în uşa unui magazin în faţa ieşirii şi am văzut-o urcînd treptele, chiar în clipa cînd a izbucnit furtuna. Nu avea fulgarin, doar un pulover. A luat-o imediat la fugă spre intrarea principală a metroului. Am traversat şi eu, strecurîndu-mă prin mulţimea care se foia peste tot, şi am văzut-o într-o cabină telefonică. Apoi a ieşit şi în loc s-o ia, ca de obicei, pe strada care urca spre casa ei, a luat-o pe altă stradă. M-am luat după ea, deşi îmi spuneam că nu avea nici un rost, neavînd de unde şti ce are de gînd să facă. Şi, brusc, a luat-o la fugă pe o stradă laterală şi a intrat într-un cinematograf. Mi-am dat seama ce făcuse. Sunase la ea acasă să spună că plouă prea tare şi că intra la cinema pînă stătea ploaia. Am înţeles că asta era ocazia pe care o aşteptasem, doar dacă nu venea cineva s-o ia la ieşire. După ce a intrat în sală, m-am apropiat şi m-am uitat cît durează programul. Două ore. Am riscat (poate că voiam să acord soartei o şansă să mă împiedice). Am intrat într-o cafenea şi am mîncat ceva. Apoi m-am dus să-mi iau furgoneta şi am parcat-o în aşa fel ca s-o pot vedea cînd iese. Nu ştiam la ce să mă aştept. Poate că se întîlnise cu cineva. În clipa aceea mă simţeam ca dus de apele repezi ale unei cascade: puteam să-mi sparg capul în cădere sau să scap nevătămat.

Dar a ieşit tot singură, exact peste două ore. Ploaia se mai potolise şi începuse să se întunece. Cerul era acoperit. A luat-o pe drumul ei obişnuit spre casă. Atunci am pornit şi eu furgoneta, am depăşit-o şi am parcat ceva mai sus, acolo unde strada ei făcea o curbă. Pe o parte a străzii erau pomi şi tufişuri, iar pe cealaltă parte era o hardughie mare într-o grădină imensă. Casa părea nelocuită. Ceva mai sus începeau celelalte case, toate mari. Prima parte a drumului era foarte bine luminată.

Trebuia deci s-o aştept cînd ajungea aici.

Pregătisem special o pungă de plastic pe care o aveam în buzunarul fulgarinului şi în care pusesem cloroformul, tetraclorura de carbon şi tamponul proaspăt îmbibat. Îmi închisesem clapele buzunarului ca să nu se evapore, dar, la nevoie, puteam scoate tamponul imediat.

Deodată au apărut două bătrîne cu umbrelele deschise (începuse din nou să picure); urcau strada înspre mine. De asta mă temusem, căci ştiam că ea trebuia să apară din moment în moment şi am fost pe punctul de a renunţa. Dar m-am lăsat repede în jos şi bătrînele au trecut pe lîngă mine sporovăind, nu cred că m-au văzut nici pe mine, nici furgoneta. Erau tot felul de maşini parcate în jur. Trecu un minut. Am ieşit din maşină şi am deschis uşile din spate. Plănuisem fiecare mişcare. Şi brusc am văzut-o. Era la mai puţin de douăzeci de paşi de mine şi a luat colţul fără să mă vadă. Mergea repede. Dacă ar fi fost o noapte senină, nu ştiu ce aş fi făcut. Dar un vînt puternic scutura pomii. Foarte neplăcut. Am văzut că nu venea nimeni în urma ei. În clipa aceea a ajuns în dreptul meu, pe trotuar. Cel mai nostim era că fredona o melodie.

I-am spus, vă rog să mă scuzaţi, vă pricepeţi la cîini?

Se opri uimită. „De ce?“ mă întrebă.

E îngrozitor, dar tocmai am lovit unul cu maşina, i-am răspuns. Mi-a ieşit brusc în faţă şi nu ştiu ce să fac cu el. Nu e mort. M-am uitat îngrijorat în furgonetă prin uşile din spate.

„Săracul de el!“ exclamă ea.

Se apropie să se uite în maşină, aşa cum sperasem.

Nu sîngerează, i-am replicat, dar nu mai mişcă.

Cînd a ajuns lîngă uşile din spate, m-am dat puţin la o parte, ca şi cînd i-aş fi făcut loc să vadă mai bine. Am aruncat o privire spre stradă. Nimeni. Atunci am prins-o. N-a scos un sunet. Părea uluită. I-am pus repede peste nas şi peste gură tamponul pregătit în buzunar. Cînd am apucat-o în braţe, am simţit mirosul cloroformului. S-a zbătut ca o disperată, dar nu avea destulă putere; era chiar mai mică decît mi se păruse. Am auzit un soi de gîlgîit. M-am uitat din nou de-a lungul străzii. Mi-am spus, asta e, va opune rezistenţă şi voi fi obligat s-o lovesc sau să fug. Eram gata să renunţ. Dar brusc am simţit că cedează. Acum nu mai trebuia s-o ţin cu forţa; trebuia s-o ţin să nu cadă. Am împins-o pe jumătate în furgonetă, apoi am deschis repede uşa din faţă, m-am urcat şi am tras-o înăuntru, după care am închis cu grijă uşile. M-am rostogolit lîngă ea şi am urcat-o în pat. A mea era. M-a cuprins brusc un soi de febră; reuşisem. I-am pus mai întîi căluşul şi după aceea am legat-o de pat. Încet, fără panică, exact cum plănuisem. După care m-am aşezat la volan. Durase totul mai puţin de un minut. Am urcat strada încet, fără zgomot, şi am întors într-un loc pe care îl reperasem dinainte pe Hampstead Heath. Acolo am trecut din nou în spate şi am legat-o bine cu fulare şi curele, în aşa fel ca să n-o doară, dar să nu poată nici să ţipe, nici să înceapă să lovească în părţile laterale ale maşinii sau ceva de genul ăsta. Era tot fără cunoştinţă, dar respira. O auzeam răsuflînd ca şi cînd ar fi avut guturai. Mi-am dat seama că nu avea să i se întîmple nimic.

La Redhill, aşa cum plănuisem, am părăsit şoseaua principală, am oprit pe un drum lăturalnic necirculat şi m-am dus din nou în spate. Am pus o lanternă jos, într-un colţ, ca s-o luminez puţin şi să văd ce e cu ea. Se trezise. Mă privea cu ochi mari. Nu părea speriată. Se uita la mine mai degrabă cu un soi de aroganţă, ca şi cînd hotărîse să nu se lase cuprinsă de frică cu nici un preţ.

I-am spus, nu-ţi fie teamă. Nu-ţi fac nimic. A continuat să mă privească.

Eram stînjenit. Nu ştiam ce să spun. Am întrebat-o, te simţi bine? Vrei ceva? Dar întrebările păreau prosteşti. De fapt, intenţia mea era s-o întreb dacă nu vrea să-şi facă nevoile.

A început să-şi mişte capul de la dreapta la stînga. Am înţeles că o jena căluşul.

I-am spus că sîntem în plin cîmp; n-are nici un rost să strige. Dacă ţipă, îi pun din nou căluşul.

Făcu semn că înţelesese, aşa că i l-am scos. Dar înainte să pot interveni cu ceva, s-a ridicat cît a putut şi a vomat. Era groaznic. Simţeam mirosul de cloroform şi vomă. N-a scos o vorbă. Gemea doar. Mi-am pierdut capul. Nu ştiam ce să fac. Mi-am dat brusc seama că trebuie să ajungem acasă cît mai repede, aşa că i-am pus din nou căluşul. S-a zbătut şi am auzit-o îngăimînd pe sub fular, nu, nu. Era oribil, dar m-am ţinut tare, căci ştiam că, în cele din urmă, era spre binele ei. După care m-am urcat din nou la volan şi am pornit în viteză.

Am sosit acasă imediat după zece jumătate. Am intrat direct în garaj, am dat ocol casei să mă asigur că nu se întîmplase nimic în lipsa mea, deşi nu mă aşteptam la nimic special. Dar nu voiam ca toată operaţiunea să eşueze din cauza unui detaliu. Am coborît în camera ei. Totul era în ordine. Aerul nu era închis pentru că lăsasem uşa deschisă. Dormisem o noapte acolo ca să-mi dau seama dacă era destul aer şi ştiam că era suficient. Dusesem şi tot ce trebuie ca să fac ceai. Camera era plăcută şi confortabilă.

Ei, sosise în sfîrşit şi clipa cea mare. M-am dus din nou în garaj şi am deschis uşile din spate ale furgonetei. Totul a mers conform planului, aşa cum decursese, de altfel, toată operaţia. Am dezlegat-o, am ajutat-o să stea aşezată, bineînţeles fără să-i dezleg mîinile şi picioarele. S-a zbătut puţin şi am fost obligat s-o avertizez că, dacă nu se linişteşte, voi fi silit să-i pun din nou tamponul cu cloroform şi T.C.C. (pe care i l-am arătat), dar dacă stătea locului nu avea să i se întîmple nimic. S-a calmat. Am dat-o fără nici o greutate jos din maşină; mi-a cam dat puţin de furcă la uşa camerei, dar o dată ajunsă acolo nu mai avea nici o şansă. Am aşezat-o pe pat. Uf, reuşisem!

Era albă la faţă şi avea urme de vomă pe puloverul bleumarin. Arăta groaznic! Dar în ochi nu i se citea frica. Ciudat. Se uita fix la mine şi aştepta.

I-am spus, asta e camera ta. Dacă faci ce-ţi spun, n-o să păţeşti nimic. N-are rost să strigi. Afară nu se aude nimic şi, oricum, n-are cine să te audă. Acum te las. Ai biscuiţi şi sandvişuri (cumpărasem la Hampstead) şi dacă vrei să-ţi faci ceai sau cacao, ai aici tot ce trebuie. I-am spus că voi reveni a doua zi dimineaţa.

Vedeam că ar fi vrut să-i scot căluşul, dar n-aveam de gînd s-o fac. M-am mulţumit să-i dezleg mîinile, după care am ieşit din cameră. S-a luptat să-şi dezlege căluşul, dar pînă să reuşească eu închisesem deja uşa şi o încuiasem. Am auzit-o strigînd, întoarce-te! A mai strigat încă o dată, dar nu prea tare. Apoi a smucit uşa, dar nu cu prea multă forţă. După care a început să lovească în uşă cu ceva tare. Cred că era peria de păr. Nu făcea cine ştie ce zgomot şi, oricum, trăsesem rafturile false peste uşă şi ştiam foarte bine că de afară nu se putea auzi nimic. Pentru orice eventualitate, am mai stat cam o oră în cealaltă pivniţă. Nu era necesar. Nu exista nimic în cameră cu care să fi putut sparge uşa, chiar dacă ar fi avut destulă forţă. Cumpărasem ceşti de plastic, iar ceainicul, tacîmurile şi celelalte erau din aluminiu.

În cele din urmă am urcat la mine şi m-am culcat. Era oaspetele meu în sfîrşit şi asta era tot ce voiam. Am stat multă vreme treaz să reflectez. Îmi era puţin teamă că ar fi putut recunoaşte cineva furgoneta, dar erau sute de asemenea furgonete şi singurul lucru care mă îngrijora efectiv erau cele două bătrîne care trecuseră pe stradă.

Stăteam lungit în pat, gîndindu-mă că e în camera de jos. Eram sigur că nici ea nu putea să doarmă. Îmi imaginam scene plăcute, visam că mă duceam jos s-o consolez. Eram atît de emoţionat, încît probabil că am mers prea departe în visurile mele, dar nu eram propriu-zis îngrijorat. Ştiam că dragostea mea era demnă de ea. În cele din urmă am adormit.